Стефан Цвайг
Мария Стюарт

Превод от немски: Димитър Стоевски, 1940

chitanka.info

Въведение

Ясното, откритото, се обяснява от само себе си, а загадката стимулира творческото въображение. Ето защо исторически личности и събития, които са забулени в тайнственост, изискват разяснения и художествено претворяване. Като истински класически пример за непресъхваща загадъчна привлекателност на даден исторически проблем може да послужи трагичният живот на Мария Стюарт. Едва ли има друга жена в историята, която да е била тема на толкова много драми, романи, биографии и полемики. Повече от три столетия тя привлича поетите и занимава умовете на учените. Дори и днес нейната история налага постоянно да бъде преразглеждана. Защото неясното търси отговор, а тъмното — светлина.

Но и тайната на живота на Мария Стюарт е породила колкото многобройни, толкова и противоречиви обяснения: вероятно няма друга жена, която да е представяна в такива отричащи се крайности: мъченица и убийца, долна интригантка и истинска светица. Забележителното е, че тези противоречия се дължат не на липса на достатъчно материали, а напротив — на преизобилието им. Запазени са хиляди и хиляди документи: протоколи, актове, писма и съобщения; от триста години насам непрекъснато изследователите подновяват с нова жар процеса, който трябва да докаже нейната вина или невинност. Но колкото по-основно изучаваме документите, толкова по-болезнено осъзнаваме колко съмнителна е стойността на всяко историческо свидетелство. Защото макар един документ да е автентичен, старинен и приемлив от архивистична гледна точка, тази достоверност не гарантира с нищо неговата сигурност и човешка истинност. Случаят Мария Стюарт може най-ясно да докаже колко различно двама или повече наблюдатели могат да описват едно и също събитие, което са възприемали по едно и също време. Срещу всяко документално доказано „да“ стои едно документално доказано „не“, срещу всяка обвинение — оправдание, фалшивото е истинско, измисленото е така преплетено с действителното, че всяко становище относно нейната вина или невинност в убийството на съпруга й може да се позове на десетки показания на очевидци. За обрисуването на всяка черта от нейния характер боите са предварително размесени. Ако към тези противоречиви доказателства се прибавят пристрастието на политиците и на шотландския патриотизъм, картината става още по-изопачена. Човешката природа трудно може да противостои на изкушението, когато възникне спор между двама души, между две идеи, между два светогледа, да вземе страна, като даде право на единия и отхвърли другия, като обяви първия за невинен, а втория — за виновен. Когато обаче, както в дадения случай, този, който излага нещата, сам принадлежи към една от двете спорещи помежду си партии, религии или светогледи, тогава неговото пристрастие може предварително да се приеме за установено. Общо взето, протестантските автори хвърлят без остатък цялата вина върху Мария Стюарт, а католическите — върху Елизабета. В английските източници Мария Стюарт е почти винаги убийца, а в шотландските — тя е неопетнена жертва на долно клеветничество. Най-спорните доказателства, писмата от ковчежето, категорично са обявени за истински от едната група, и твърдо се отхвърлят като фалшификати от другата, като дори и в най-дребните факти окраската се дава от промъкналата се навсякъде пристрастност. Може би един чужденец, който не е нито англичанин, нито шотландец, по-лесно ще си създаде по-чисто и лишено от предубеждения мнение по тези въпроси, отколкото онези хора, чиято кръв започва да кипи, когато ги обсъждат. Може би на него ще му се отдаде да пристъпи към тази трагедия с емоционалното и същевременно безпристрастно чувство на художника.

Наистина, дори за чужденеца е прекалено смело да реши, че е в състояние да научи истината, цялата истина за живота на Мария Стюарт. Той може да се надява да постигне само един максимум на вероятност и това, което с най-чиста съвест и добра воля приеме за обективно, пак ще носи отпечатъка на субективизъм. Макар че източниците не са съвсем ясни, от тях той ще трябва да извлече своята истина. Когато сведения от един и същи период взаимно си противоречат, ще трябва при всяка подробност в този процес да избира между доказателството за вина или това за невинност. И колкото предпазливо да прави своя избор, понякога най-честното, което може да стори, е да постави въпросителен знак след своето мнение и да признае, че от гледна точка на истината една или друга постъпка на Мария Стюарт е останала неизяснена и по всяка вероятност никога няма да получи точен отговор.

В настоящия труд авторът е спазвал строго принципа да не дава вяра на никакви признания, които са изтръгнати чрез мъчения, страх или принуда: подобни свидетелства никога не могат да бъдат приети за верни или за валидни от един автор, който наистина търси истината. Също така сведенията, произхождащи от шпиони или от посланици (последните не са се отличавали тогава много от първите), са използувани с най-голяма осторожност и всяко писмено съобщение е приемано с презумирано съмнение. И ако все пак авторът застъпва становището, че сонетите и голямата част от ковчежните писма трябва да бъдат приети за автентични, това той прави след най-строга проверка и излагане на основанията за личната си убеденост. Винаги, когато в архивните документи се кръстосват противоречиви твърдения, са издирвани точните политически мотиви и произходът им и когато неизбежно е трябвало да се вземе решение кое от тях е вярно, крайното съображение се е основавало на това, доколко конкретното обстоятелство е влизало психологически в хармония с общия характер на личността.

Защото сам по себе си характерът на Мария Стюарт съвсем не е загадъчен: само външно изглежда непоследователен, но вътрешно от самото начало до края е съвсем праволинеен и ясен. Мария Стюарт е една от онези редки и интересни жени, които са способни да изживеят всичко в много кратък период от време, с краткотраен, но бурен изблик на чувства, жена, чийто емоционален живот не е разпределен равномерно по протежение на цялото й съществуване, а се реализира в тясната, но нажежена среда на една-единствена страст. До двадесет и третата година нейните чувства са в покой, в същото безцветно състояние остават те от двадесет и петата година до самата й смърт, без нито веднъж да проявят силата си. За сметка на това обаче в малкия интервал от две години страстта избухва в нея като ураган, с първично великолепие, и от съвсем обикновеното съществуване внезапно израства истинска антична трагедия, огромна и страшна като тази на Орест. Само през тези две години Мария Стюарт е един наистина трагически образ, само чрез това напрежение тя се издига над себе си, като разрушава живота си чрез това превишаване на всички граници и същевременно достига вечното. И единствено благодарение на тази страст, която я унищожава като човек, нейното име продължава да живее и днес в изкуството в историята.

Това необичайно сгъстяване на нейния вътрешен живот в един-единствен и толкова експлозивен момент определя предварително формата и ритъма на нейната биография; разказвачът трябва само да предаде ясно тази рязко извита нагоре и после също така стръмно спускаща се линия на живота в нейната замайваща неповторимост. Ето защо не трябва да се чувствува като противоречие обстоятелството, че в тази книга за първите двадесет и три години от живота на Мария Стюарт и заедно с това за почти двадесетте години нейно пленничество общо е отделено не повече място от това, посветено на двете години, през които продължава нейната трагична страст. Защото в рамките на един изминал живот между външните и вътрешните изживявания равенството по време е само привидно; всъщност единствено пълнотата на изживяванията може да служи за мярка на една съдба, тя по друг начин измерва вътрешно течението на времето, не чрез хладния календар. Кипяща от усещания, блажено отпусната, оплодена със съдбата, тя успява в съвсем кратък срок да изпита безброй пъти истинската пълнота и след това, лишена от всякаква страст, да живее в празнота безкрайни години като плъзгаща се сянка, като безчувствено нищо. Затова в историята на един живот имат значение само напрегнатите, решителни моменти, и тя може да бъде правилно разказана в и чрез тях. Само тогава, когато човекът вложи всички свои сили в играта на живота, той е наистина жив за себе си и за другите, само тогава, когато душата му кипи и блести, той получава и своя външен образ.

Авторът

Действуващи лица

Първо действие: Шотландия 1542–1548 г.

Второ действие: Франция 1548–1561 г.

Трето действие: Шотландия 1561–1568 г.

Четвърто действие: Англия 1568–1587 г.

Шотландия

Джеймз V (1512–1542) — баща на Мария Стюарт.

Мари дьо Гиз Лотарингска (1515–1560) — съпруга на Джеймз V, майка на Мария Стюарт.

Джеймз Стюарт, граф Мъри (1533–1570) — незаконен син на Джеймз V от Маргарет Дъглас, дъщеря на лорд Ърскин; заварен брат на Мария Стюарт, регент на Шотландия преди и след царуването на Мария Стюарт.

Хенри Дарнли (Стюарт) (1546–1567) — правнук на Хенри VII чрез майка си лейди Ленъкс, племенница на Хенри VIII. Втори съпруг на Мария Стюарт и като такъв провъзгласен за съвладетел на Шотландия.

Джеймз VI (1566–1625) — син на Мария Стюарт и на Хенри Дарнли. След смъртта на Мария Стюарт (1587) законен крал на Шотландия, а след смъртта на Елизабет I (1603) крал и на Англия под името Джеймз I.

Джеймз Хепбърн, граф Ботуел (1536–1578) — по-късно дук Оркни, трети съпруг на Мария Стюарт.

Уилям[1] Мейтлънд ов Летингтън (1528–1573) — държавен канцлер на Мария Стюарт.

Джеймз Мелвил (1535–1617) — най-довереният дипломат на Мария Стюарт.

Джеймз Дъглас, граф Мортън (1530–1581) — регент на Шотландия след убийството на Мъри, екзекутиран за съучастие в убийството на Дарнли.

Матю Стюарт, граф Ленъкс — баща на Хенри Дарнли и след убийството му главен обвинител на Мария Стюарт. Регент на Шотландия през 1570 г. Убит в 1571 г.

Аргайл, Ерън, Ърскин, Гордън, Херис, Хънтли, Кърколди ов Грейндж, Линдзи, Мар, Мортън, Рутвън: Лордове — ту привърженици, ту противници на Мария Стюарт, постоянни участници в съюзи или враждебни групировки, загинали почти без изключение от насилствена смърт.

Мери Бийтън, Мери Флеминг, Мери Ливингстоун, Мери Сетън: Четирите Мери — приятелки на Мария Стюарт от детинство.

Джон Нокс (1505–1572) — калвинистки проповедник, главен противник на Мария Стюарт.

Давид Рицио — музикант и секретар в двора на Мария Стюарт, убит в 1566 г.

Пиер дьо Шатлар — френски поет в двора на Мария Стюарт, екзекутиран в 1563 г.

Джордж Бюкенън (1506–1582) — хуманист и възпитател на Джеймз VI, автор на злостни памфлети срещу Мария Стюарт.

Франция

Анри II (1518–1559) — крал на Франция от 1547 до 1559 г.

Катерина Медичи (1519–1589) — негова съпруга.

Франсоа II (1544–1560) — техен първороден син, първи съпруг на Мария Стюарт.

Шарл IX (1550–1574) — техен втори син, след смъртта на Франсоа II крал на Франция.

Анри III (1551–1589) — техен трети син. Крал на Франция от 1574 до 1589 г.

Лотарингският кардинал, Клод дьо Гиз, Франсоа дьо Гиз, Анри дьо Гиз: Четиримата Гиз.

Ронсар, Дю Беле, Брантом: Поети, възхвалявали в своите произведения Мария Стюарт.

Англия

Хенри VII (1457–1509) — крал на Англия от 1485 г., дядо на Елизабет и прадядо на Мария Стюарт и на Дарнли.

Хенри VIII (1491–1547) — син на Хенри VII, крал на Англия от 1509 г.

Ана Болейн (1507–1536) — втора съпруга на Хенри VIII, екзекутирана заради прелюбодеяние.

Мери I Тюдор (1516–1558) — дъщеря на Хенри VIII от първия му брак с Катерина Арагонска. Кралица на Англия от 1553 година, след смъртта на брат си Едуард VI.

Елизабет (1533–1603) — дъщеря на Хенри VIII и Ана Болейн обявена за незаконнородена приживе на Хенри VIII, но след смъртта на нейната заварена сестра Мери (1558) става кралица на Англия.

Едуард VI (1537–1553) — син на Хенри VIII от третия му брак с Джейн Сеймур, като дете сгоден с Мария Стюарт, крал на Англия от 1547 г.

Джеймз I — син на Мария Стюарт, приемник на английския трон след смъртта на Елизабет (виж по-горе в Шотландия).

Уилям Сесил, лорд Бърли (1520–1598) — всемогъщият и верен държавен канцлер на Елизабет.

Сър Френсиз Уолсингъм (1536–1590) — държавен секретар и министър на полицията от 1573 г.

Уилям Дейвисън (1541–1608) — заместник-секретар при Уолсингъм.

Робърт Дъдли, граф Лестър (1532–1588) — любовник и довереник на Елизабет, предложен от нея за съпруг на Мария Стюарт.

Томас Хауърд, дук Норфък (1536–1572) — първи благородник на Англия, кандидат за ръката на Мария Стюарт, екзекутиран заради участие в заговор за освобождаването й.

Джордж Талбът, граф Шрузбъри (1528–1590) — петнадесет години „пазач“ на Мария Стюарт, т.е. натоварен с надзора върху нея.

Елизабет, графиня Шрузбъри (1518–1608) — встъпила в четвърти брак с Джордж Талбът, граф Шрузбъри.

Еймиъс Поулет (1536?-1588) — надзорник на Мария Стюарт през последните години от живота й.

Антъни Бебингтън, Балърд, Севидж и други, екзекутирани за участие в заговора на Бебингтън.

Бул — лондонският палач.

[1] В печатната версия се среща и като Уйлум, и като Уйлям. Всички останали имена на личности и местности са оставени както са в изданието. — Бел. Dave ↑

Кралица в люлката
1542–1548

Когато става кралица на Шотландия, Мария Стюарт е на шест дни: още в самото начало се сбъдва законът на нейния живот — да получава в дар от съдбата всичко твърде рано и без радостта на очакването. В този мрачен декемврийски ден на 1542 година, по същото време, когато тя се ражда в замъка Линлитгоу, нейният баща Джеймз V лежи на смъртен одър в съседния замък Фолкланд — едва тридесет и една годишен, но вече сломен от живота, уморен от короната, изтощен от борбите. Той бил храбър, благороден мъж, с весел нрав, страстен поклонник на изкуствата и на жените; често отивал предрешен на празненства в селата, танцувал и се шегувал със селяните и някои от шотландските песни и балади, които съчинявал, живели още дълго време в паметта на родината. Ала този злочест наследник на злочест род се родил в бурно време в размирна страна и още от самото начало бил орисан за трагична участ. Силно волевият и безогледен съсед Хенри VIII го насилва да въведе Реформацията, ала Джеймз V остава верен на църквата; шотландските благородници пък, склонни всякога да създават мъчнотии на своя владетел, използуват незабавно този раздор и тласкат благодушния и кротък човек противно на волята му в смутове и войни. Четири години по-рано, когато Джеймз V поискал за съпруга Мари дьо Гиз, той описал колко съдбоносно е да бъдеш крал на такъв вироглав и хищен клан. „Госпожо — писал той в това покъртително, искрено писмо, с което я молел за ръката й, — аз съм едва на двадесет и седем години и животът ми тежи вече толкова, колкото и короната ми… Сирак от детинство, аз бях пленник на честолюбиви благородници; могъщият род Дъглас ме държа дълго в робство и аз мразя това име и всеки спомен за него. Арчибълд, граф Ангъски, Джордж, брат му, и всички негови изгнани роднини непрестанно подстрекават английския крал против нас, в държавата ми няма нито един благородник, когото той да не е съблазнил с обещания или да не е подкупил с пари. Няма нито сигурност за особата ми, нито за волята ми и за справедливите закони. Всичко това ме плаши, госпожо, и аз очаквам от вас подкрепа и съвет. Без пари, ограничен единствено върху помощите, които получавам от Франция, или благодарение на нищожните подаяния от моето богато духовенство, аз се мъча да украсявам замъците си, да поддържам крепостите си и да строя кораби. Ала моите барони гледат и на краля, който действително иска да бъде крал, като на нетърпим съперник. Въпреки приятелството на френския крал и подкрепата на неговата войска и въпреки привързаността на моя народ, аз се страхувам, че не ще мога да удържа решителна победа над моите барони. Аз бих превъзмогнал всички пречки, за да освободя пътя към справедливостта и към спокойствието за този народ, и бих постигнал може би тази цел, ако благородниците в моята страна бяха сами. Ала английският крал сее непрекъснато раздор между тях и мене, и ересите, които той е насадил в държавата ми, са плъзнали опустошително чак в средите на църквата и на народа. Моята и на моите прадеди сила открай време се е опирала единствено върху жителите на градовете и върху църквата и аз трябва да се запитам дали тази сила ще се съхрани още за дълго?“

Цялата беда, която е предвиждал кралят в това касандрово писмо, се сбъдва, дори го сполита и нещо по-тежко. Двамата синове, които му дарява Мари дьо Гиз, умират още в люлката и Джеймз V, тъкмо в най-хубавата мъжка възраст, все още не вижда наследник за короната, която от година на година притиска все по-болезнено неговото чело. Накрая, противно на волята му, неговите шотландски барони го тласват във война с могъщата Англия, за да го изоставят предателски в решителния час. При Солуей Мос Шотландия загубва не само битката, а и честта си: без истински да се сражават, останали без водачи, напуснати от своите родови господари, войските се разбягват най-окаяно; а самият крал, този инак тъй рицарски мъж, в решителния час отдавна вече не се бори с чужди врагове, а със собствената си смърт. Трескав и отпаднал лежи той в замъка Фолкланд, преситен от безсмислената борба и от досадния живот.

Тогава в този мътен зимен ден на 9 декември 1542 година, когато мъгла забулва прозореца, на вратата похлопва пратеник. Той съобщава на немощния мъж, уморен от борбата със смъртта, че му се е родила дъщеря, наследница. Ала в изтощената душа на Джеймз V няма вече сила за надежда и радост. Защо не е син, наследник? Обреченият на смърт вижда вече във всичко само беда, трагизъм и залез. Той отговаря примирено: „Короната дойде при нас от жена, с жена ще си и отиде.“ Това мрачно предсказание е същевременно последното негово слово. Той само въздъхва, обръща се в леглото към стената и не отговаря вече на нито един въпрос. След няколко дни бива погребан и Мария Стюарт, преди още да е отворила както трябва очи за живота, става наследница на неговото кралство.

Двойно мрачно наследство е да бъдеш Стюарт и кралица на Шотландия, защото на нито един Стюарт досега на този престол не е било отсъдено щастие или дълголетие. Двама от кралете, Джеймз I и Джеймз III, били убити, двама, Джеймз II и Джеймз IV, паднали на бойното поле, а за двама от техните потомци, за това безгрижно дете-кралица и за нейния кръвен внук Чарлз I, съдбата е запазила нещо още по-жестоко: ешафода. Никой от тоя атридски род не е орисан да достигне висините на живота, за никого не грее щастие и звезда. Те непрекъснато трябва да водят борба срещу враговете отвън, срещу враговете в страната и срещу самите себе си; смут цари винаги около тях, смут цари и в тях. Страната е неспокойна като тях самите и най-нервни в нея са тъкмо онези, които би трябвало да бъдат най-верни: лордовете и бароните, това мрачно и силно, това диво и необуздано, това алчно и войнствено, това упорито, непреклонно рицарско поколение — „uh pays barbare et une gent brutelle“, варварска страна и сурово племе, както сърдито се оплаква поетът Ронсар, запокитен в тая мъглива страна. Сами дребни крале в своите имения и замъци, мъкнещи господарски и стадно своите селяни и овчари като добитък на заколение в своите вечни разпри и грабителски походи, тези неограничени водачи на родове не познават друга радост в живота освен войната. Раздор е тяхната наслада, алчност — техният подтик, властолюбие — тяхната жизнена мисъл. „Пари и облаги — пише френският посланик — са единствените сирени, в които са заслушани шотландските лордове. Да им проповядваш дълг към техните владетели, чест, справедливост, добродетели, благородни постъпки, това би значело да ги разсмееш.“ Подобно на италианските кондотиери с тяхното аморално побойничество и грабителство, само че по-некултивирани и по-неудържими в своите инстинкти, те, старите могъщи родове Гордън, Хамилтън, Арън, Мейтлънд, Крофърд, Линдзи и Аргайл непрекъснато се бунтуват и борят за преднина. Те ту бързо се изправят едни срещу други в дълголетни вражди, ту бързо се заклеват в тържествени съюзи за краткотрайна вярност, за да се обединят срещу някой трети; образуват винаги клики и сбирщини, ала вътрешно никой не е свързан с никого и всеки, макар сроден или сватосан с всекиго, остава неумолим завистник и враг на другия. Нещо езическо и варварско продължава да живее несломимо в техните диви души, все едно дали те се наричат протестанти или католици — според изгодата, — в действителност обаче всички са внуци на Макбет и Макдъф, на тия кървави благородници, описани великолепно от Шекспир.

Тези неукротими съперници стават тутакси единодушни само при един повод: винаги, когато се касае да накарат общия господар, собствения си крал, да превие врат, защото за всички тях подчинението е еднакво непоносимо и верността еднакво непозната. Ако тези „parcel of rascals“[1] — така ги е заклеймил прашотландецът Бърнс, — все още въобще търпят кралска сянка над своите замъци и владения, това се дължи единствено на ненавистта на родовете един към друг. Родът Гордън оставя короната на Стюарт само за да не отиде тя у Хамилтън, а родът Хамилтън от ненавист към Гордън. Ала горко му, ако някой шотландски крал дръзне да бъде действително владетел и да въдвори силом покорство и ред в страната, ако в първата си младежка решителност опита да се опълчи срещу високомерието и грабливостта на лордовете! Тогава тази инак враждуваща сбирщина веднага се сплотява братски, за да обезсили своя владетел, и ако не успее с меча, то тази услуга извършва с пълна сигурност ножът на убиец. Това заобиколено от море малко островно кралство на края на европейския север представя трагична, разкъсана от мрачни страсти, тъмна и романтична като балада страна, при това бедна. Защото вечните войни подкопават тук всяка сила. Няколкото града, които в същност не са никакви градове, а само струпани една до друга бедняшки къщурки под закрилата на укрепление, не могат никога да забогатеят или поне да постигнат гражданско благоденствие, защото постоянно биват плячкосвани и опожарявани. А благородническите твърдини, развалините на които и днес още стърчат мрачни и страшни, не представляват истински замъци с блясък и дворцов разкош; те са замислени като непревземаеми крепости във война, а не за мирното изкуство на гостоприемството. Между тези няколко големи родове и техните васали липсва подхранващата държавно-крепителна сила на творческото средно съсловие. Единствената гъсто заселена област между Туийд и Фърт лежи твърде близко до английската граница и постоянно бива опустошавана и обезлюдявана от нашествия. На север обаче може да се върви цели часове покрай самотни езера, през пусти полета или тъмни северни гори, без да се види село, крепост или град. Тук не се притискат като в претъпканите европейски страни селище до селище, широки пътища не улесняват съобщенията и търговията в страната. Не потеглят кораби от украсени със знамена пристанища като в Холандия, Испания и Англия, за да докарат в отечеството злато и подправки през далечни океани; както в патриархалните времена людете тук едва преживяват от овцевъдство, рибарство и лов; по закони и нрави, по богатство и култура тогавашна Шотландия е изостанала най-малко със сто години от Англия и Европа. Докато във всички приморски градове с настъпване на новото време вече започва разцветът на банките и борсите, тук като в библейски дни всяко богатство се измерва в земя и овце; Джеймз V, бащата на Мария Стюарт, притежава десет хиляди, те са цялото негово имущество. Той не разполага с кралско съкровище, няма войска, няма телохранители, за да осигури властта си, защото не би могъл да им плаща, а парламентът, в който думата имат лордовете, никога не ще гласува за краля действителни средства за власт. Всичко, каквото той притежава извън голата оскъдица, му е заето или подарено от негови богати съюзници, от Франция и от папата, всеки гоблен, всеки свещник в неговите покои и замъци е купен с унижение.

Вечната оскъдица е гнойната язва, която изсмуква политическата мощ от тялото на Шотландия, тази хубава, благородна страна. Защото поради бедността и алчността на нейните крале и лордове тя всякога остава кървава топка за игра в ръцете на чужди сили. Който се бори против краля и за протестантството, получава заплата от Лондон; който се бори за католичеството и за династията Стюарт — от Париж, Мадрид и Рим. Всички тези външни сили плащат на драго сърце и усърдно за шотландската кръв. Все още не е казана последната дума в спора между двата големи народа, между Англия и Франция, затова този най-близък съсед на Англия е за Франция незаменим партньор в играта. Всеки път, когато английските войски настъпват в Нормандия, Франция бързо насочва този меч в гърба на Англия; тогава незабавно войнствените открай време шотландци преминават „The Border“[2] и тръгват срещу своите „auld enimies“[3], а и в мирно време те са постоянна заплаха. Да засили военно Шотландия — ето вечната грижа на френската политика и затова няма нищо по-естествено от това, че Англия от своя страна се мъчи да сломи тази сила чрез насъскване на лордовете и постоянни бунтове. Така тази злочеста страна става кърваво поле на една стогодишна война, изходът от която ще се реши едва чрез съдбата на това още нищо неподозиращо дете.

Дивно драматичен символ е, че тази борба започва още пред люлката на Мария Стюарт. Това пеленаче още не може да говори, да мисли, да чувствува, то едва може да движи мъничките си ръчици под завивката, а ето, че политиката вече посяга към неговото неразвито тяло, към неговата безгрижна душа. Защото така е орисана Мария Стюарт: да бъде вечна пленница в тази игра на сметки. На нея никога не ще бъде позволено да разгърне безгрижно своето лично „аз“, своята същина, тя ще остане заплетена в политиката, обект на дипломацията, игрална топка на чужди желания, ще бъде винаги само кралица, претендентка за короната, съюзница или неприятелка. Едва пратеникът е донесъл в Лондон двете вести, че Джеймз V е умрял и неговата новородена дъщеря става наследница и кралица на Шотландия, Хенри VIII Английски решава набързо да поиска ръката на тази скъпа невяста за своя непълнолетен син и наследник Едуард; с още неразвитото тяло, с още спящата душа се разполага като със стока. Ала политиката не се интересува от чувства, а от корони, страни и наследствени права. За нея отделният човек не съществува, той не се брои редом с видимите и веществени ценности на световната игра. В този особен случай обаче мисълта на Хенри VIII да сгоди шотландската престолонаследница с английския престолонаследник е разумна и човечна. Защото отдавна вече тази неспирна война между братските страни няма никакъв смисъл. Населяващи един и същи остров в океана, закриляни и нападани от едно и също море, сродни по раса и поставени в еднакви условия на живот, пред народите на Англия и Шотландия несъмнено е поставена една-единствена задача: да се обединят; природата е изразила тук много ясно своята воля. Само ненавистта на двете династии — Тюдор и Стюарт — стои още като пречка пред тази крайна цел; но ако сега чрез женитба раздорът между двата владетелски дома бъде превърнат в съюз, то общите потомци на Стюарт и на Тюдор могат да бъдат едновременно крале на Англия, Шотландия и Ирландия, една обединена Великобритания може да влезе в по-великата борба — борбата за световно надмощие.

Но за зла участ винаги, когато по изключение в политиката се яви някоя ясна и логична идея, тя бива провалена от безразсъдното й осъществяване. В началото всичко изглежда, че върви благополучно. Лордовете, в джобовете на които бързо биват пъхнати пари, одобряват радостно брачния договор. Ала хитроумният Хенри VIII не се задоволява с обикновения пергамент. Той е изпитвал твърде често лицемерието и алчността на тия мъже на честта и знае, че никога договор не може да обвърже тия неверници, и че ако им се направи по-изгодно предложение, те тутакси ще бъдат готови да продадат детето-кралица на френския престолонаследник. Ето защо като първо условие той изисква от шотландските посредници незабавно предаване на невръстното дете в Англия. Но ако династията Тюдор няма доверие в династията Стюарт, то и Стюарт също не вярват на Тюдор и майката на Мария Стюарт се противопоставя на този договор. Възпитана строго католически, като издънка на рода Гиз, тя не иска да хвърли детето си в еретическа лъжовна вяра; за нея не е много мъчно да схване договора като опасна примка. Защото в едно тайно допълнение подкупените от Хенри VIII шотландски посредници са се задължили, в случай че детето умре преждевременно, да действуват така, „че цялата власт и имущество на кралството“ да преминат в ръцете на Хенри VIII, а тази точка е опасна. Защото от един човек, който е сложил върху дръвника главите на две от своите жени, може да се очаква, че за да встъпи по-бързо във владение на едно тъй значително наследство, може би ще предизвика малко преждевременно и не съвсем естествено смъртта на това дете; затова кралицата като загрижена майка отказва да даде дъщеря си в Лондон. И ето че брачното предложение насмалко не става война. Хенри VIII изпраща войска, за да си присвои насилствено скъпоценния залог, и неговата заповед към войската разкрива голата бруталност в онова столетие. „Волята на Негово величество е всичко да бъде унищожено с огън и меч. Опожарете Единбург и го изравнете със земята, след като измъкнете и плячкосате всичко, каквото можете… плячкосайте Холируд и толкова села и градове около Единбург, колкото смогнете, плячкосайте, опожарете и покорете Лийт и всички градове, изтребете без пощада мъжете, жените и децата навред, гдето ви се окаже съпротива.“ Въоръжените дружини на Хенри VIII нахлуват през границите като хунски пълчища. Ала в последния момент майката и дъщерята биват отведени на сигурно място в укрепения замък Стърлинг и Хенри VIII трябва да се задоволи с един договор, в който Шотландия се задължава в деня, когато Мария Стюарт — тя винаги бива спазарявана и продавана като предмет — навърши десет години, да бъде предадена на Англия.

Отново всичко изглежда уредено най-щастливо. Ала политиката открай време е наука на безсмислието. Тя отхвърля простите, естествени, разумни разрешения; мъчнотиите са нейно най-любимо удоволствие, раздорът е нейна стихия. Скоро католическата клика започва потайно да сплетничи дали не би било по-добре детето — то още не знае нищо друго, освен да връзва срички и да се усмихва — да бъде продадено на френския кралски син вместо на английския; и когато Хенри VIII умира, желанието да бъде спасен договорът вече е твърде слабо. Сега английският регент Съмърсет изисква от името на непълнолетния крал Едуард предаването на детето-годеница в Лондон и когато Шотландия се противопоставя на това, той заповядва на войската да настъпи, та лордовете да чуят едничкото слово, което зачитат: силата. На 10 септември 1547 година, в битката — или по-скоро сечта — при Пинки Клю шотландската мощ е сразена, повече от десет хиляди мъртви покриват полето. Мария Стюарт няма още пет години, а заради нея вече са текли потоци кръв.

Сега Шотландия е беззащитна пред англичаните. Ала в оплячкосаната страна е останало много малко за грабене; за династията Тюдор в същност тя крие само една-единствена скъпоценност: детето, което въплъщава в себе си короната и правото на престола. Но за отчаяние на английските шпиони, Мария Стюарт е изчезнала безследно от замъка Стърлинг; дори в кръговете на най-доверените никой не знае къде я е скрила кралицата-майка. Защото убежището е избрано ненадминато добре; посред нощ и в най-голяма тайна напълно доверени прислужници са отнесли детето в манастира Инчмъхоум, притулен недостъпно на един малък остров в Ментийското езеро, „dans le pays des sauvages“[4], както съобщава френският посланик. И най-тясна пътечка не води към тоя романтичен кът: скъпоценният товар трябва да бъде пренесен с лодка на островния бряг, а там стоят на стража благочестиви люде, които никога не са напускали манастира. Там, в пълна неизвестност, отделно от възбудения и неспокоен свят безучастното дете живее в сянката на събитията, докато зад земи и морета дипломацията усърдно тъче неговата съдба. Защото междувременно Франция е излязла застрашително на сцената, за да осуети окончателното поробване на Шотландия от Англия. Анри II, синът на Франсоа I, изпраща силна флота и от негово име генерал-лейтенантът на френския помощен корпус иска ръката на Мария Стюарт за неговия син и престолонаследник Франсоа. Съдбата на това дете се променя за една нощ благодарение на политическия вятър, който бучи гневно и метежно над Канала: и вместо за кралица на Англия, Стюартовата дъщеря внезапно е избрана за кралица на Франция. Тутакси след сключване и влизане в сила на тази нова и изгодна сделка, на 7 август скъпоценният обект на това търгашество, детето Мария Стюарт, на пет години и осем месеца бива увито като вързоп и изпратено за Франция, предадено пожизнено на друг и също непознат съпруг. Още веднъж и не за последен път чужда воля вае и променя нейната съдба.

Неведението е изгодно предимство на детството. Какво знае едно тригодишно, четиригодишно, петгодишно дете за война и мир, за битки и договори? Какво са за него имена като Франция и Англия, като Едуард и Франсоа и цялото това свирепо безумие на света? С развени руси коси припка и играе тънконогото малко момиче в мрачните и светли стаи на замъка, придружавано от четири връстнички — приятелки. Защото — чудесна мисъл в едно варварско време — още от самото начало са й дадени четири връстнички, подбрани от най-знатните шотландски семейства, четирилистна детелина от Мери: Мери Флеминг, Мери Бийтън, Мери Ливингстън и Мери Сетън. Сами още деца, днес те са весели дружки в игрите на детето, утре ще й бъдат другарки в чужбина, за да не й се стори тя толкова чужда, а по-късно ще станат придворни дами и в нежно настроение ще положат клетва да не встъпят в брак дотогава, докато тя самата не си избере съпруг. И ако сетне в нещастието трите от тях ще се разделят с нея, една ще я придружава и занапред в изгнанията й до смъртния й час! Така един лъч от блаженото детство продължава да свети до най-тъмния й час. Но колко далече е още това тъмно и забулено от сенки време! Сега петте момичета още играят дружно и весело ден след ден в замъка Холируд или Стърлинг и не знаят що е величие, достолепие и кралски сан, не знаят нищо за неговата гордост и неговите опасности. Но после настъпва една вечер и малката Мария бива изнесена от детското креватче навън в нощта, в езерото чака лодка, гребат и я отвеждат на някакъв остров, където е тихо и приятно — Инчмъхоум, място на покой. Там я приветствуват непознати мъже, облечени по-различно от другите мъже — в черни, широки, издуващи се раса. Ала те са любезни и кротки, пеят хубаво във високата просторна стая с цветни прозорци и детето свиква с обстановката. Но отново една вечер я отнасят — Мария Стюарт винаги ще бъде принудена да пътува и бяга така нощем от една съдба в друга — и после тя внезапно се вижда на висок кораб, който плющи с белите си платна, обкръжена от чужди войници и брадати моряци. Но трябва ли малката Мария да се плаши? Та всички са кротки, приветливи и добри; седемнадесетгодишният й заварен брат Джеймз — едно от многобройните незаконни деца, които Джеймз V е създал преди брачните си години — милва русите й коси, а тук са и четирите Мери, любимите дружки. Между оръдията на френския военен кораб и облечените в ризници моряци безгрижно ликуват и се смеят пет малки момичета, възхитени и ощастливени от тази неочаквана промяна. Горе обаче в мачтовия кош стои плахо един моряк-наблюдател: той знае, че английската флота кръстосва Канала, за да сложи ръка в последния час на английската кралска годеница, преди тя да стане годеница на френския престолонаследник. Ала детето вижда само близкото, новото: морето е синьо, хората са любезни и корабът пори вълните силен и задъхан като грамадно животно.

На 13 август най-сетне галеонът хвърля котва в Роскоф, малко пристанище до Брест. Лодките се отправят към брега. Въодушевена по детски от интересното приключение, засмяна, весела и безгрижна, ненавършила още шест години, шотландската кралица скача на френска земя. И с това свършва нейното детство, започват дългът и изпитанията.

[1] Негодници (англ.). — Бел.пр. ↑

[2] Границата между Англия и Шотландия (англ.). — Бел.пр. ↑

[3] Стари врагове (англ.). — Бел.пр. ↑

[4] В страната на диваците (фр.). — Бел.пр. ↑

Младост във Франция
1548–1559

Френският двор е доста вещ в изтънчените обноски и безукорен в тайнствената наука на церемониите. Един Анри II, един Валоа знае какво достолепие подобава на годеницата на дофина[1]. Още преди пристигането й той подписва указ, че „la reinette“, малката шотландска кралица, трябва да бъде приветствувана във всички градове и селища по пътя със същите почести, както ако би била негова собствена дъщеря. Затова още в Нант безброй очарователни любезности очакват Мария Стюарт. Не само на всички улични ъгли са издигнати галерии с класически емблеми, богини, нимфи и сирени, не само с няколко бъчви червено вино бива повдигнато настроението на телохранителния отряд, не само изстрелват фойерверки и артилерийски залпове в нейна чест — но и една лилипутска войска, сто и петдесет малки деца, всички под осем години, в бели дрешки, подредени в нещо като почетен полк, с тръби и барабани, с миниатюрни копия и алебарди маршируват с ликуване пред малката кралица. И така продължава от град на град: в непрекъсната поредица от тържества детето-кралица Мария Стюарт пристига най-сетне в Сен-Жермен. Там ненавършилото още шест години момиче вижда за пръв път своя годеник — четири и половина годишно, слабо, бледо и рахитично момче, което отровената кръв предварително е обрекла на болнавост и ранна смърт и което плахо и свенливо приветствува своята „годеница“. Още по-сърдечно я посрещат другите членове на кралското семейство, очаровани от нейната детска миловидност, и Анри II в едно писмо възторжено я нарича: „la plus parfait enfant que je vys jame“[2].

През ония години френският двор е един от най-блестящите и величествените в света. Мрачното Средновековие току-що е отминало, ала над това преходно поколение още лежи един последен романтичен отблясък от умиращото рицарство. Силата и смелостта още се проявяват мъжествено по стария суров начин във влечение към лова, хвърляне на копия през обръчи, турнири, приключения и войни, ала духовните веѐния са добили вече почетно място в кръговете на владетелите, а хуманизмът, след манастирите и университетите, е покорил и кралските дворци. От Италия във Франция победоносно са нахлули папската склонност към блясъка, духовно-чувствените наслади на Ренесанса и влечението към изящните изкуства; и така тук в тази решителна минута се създава една почти неповторима връзка на силата с хубостта, на смелостта с безгрижието; възвишеното изкуство да нямаш страх от смъртта и все пак да обичаш чувствено живота. По-естествено и по-волно отвсякъде другаде във френския нрав се съчетават темперамент с лекота, галската „chevalerie“ се слива по чудесен начин с класическата култура на Ренесанса. От един благородник се изисква, да се втурва стремглаво в желязна ризница на кон, с копие срещу противника при турнир и да изпълнява образцово, с прелестни движения най-изкусните фигури на танца; той трябва да владее еднакво суровата военна наука и нежните закони на дворцовата куртоазия; същата ръка, която в борбата отблизо държи тежкия меч, трябва да умее да дърпа нежно струните на лютнята и да пише сонети за любимата жена; идеал на времето е да бъдеш едновременно силен и нежен, суров и изтънчен, изкусен в борби и образован в изкуства.

През деня кралят и благородниците, съпровождани от ловджийски кучета, преследвали елени и глигани, подбивали копия и чупели пики, но когато настъпвала нощта, в залите на великолепно възобновените дворци на Лувър или Сен-Жермен, Блоа или Амбоаз, се събирали благородници и дами, жадни за духовни развлечения. Рецитирали стихове, свирели на различни инструменти, пеели мадригали и в театрални сценки възраждали духа на класическата литература. Присъствието на много и добре облечени жени, произведенията на поети и художници като Ронсар, Дю Беле и Клуе придавали на френския кралски двор особена живописност и атмосфера, които дали широко отражение във всички прояви на изкуството и живота.

Който иска да живее в такъв двор, а преди всичко, който иска да владее някога като господар в такъв двор, той трябва да се нагоди към тези нови културни изисквания. Трябва да се стреми към съвършенство във всички изкуства и науки. Да съумее да направи ума си така гъвкав, както тялото си. Една от най-прекрасните и славни страници на хуманизма ще остане навеки това, че той вменява в дълг да бъдат запознати с всички изкуства тъкмо ония, които искат да бъдат във висшите кръгове на живота. Едва ли в някое друго време се е обръщало толкова настойчиво внимание върху съвършеното възпитание не само на знатните мъже, но и на благородните жени — с това започнала нова епоха. Подобно на Мария Английска и Елизабет, и Мария Стюарт трябва да изучи както класическите езици — гръцки и латински, така и съвременните — италиански, английски и испански. Ала благодарение на бистрия й подвижен ум и на наследеното от нейните предци влечение към културата за даровитото дете всеки труд се превръща в игра. Още на тринадесет години тя, която е научила латински език от беседите на Еразъм, произнася в Лувърската зала пред целия двор написана от самата нея латинска реч и нейният вуйчо, лотарингският кардинал, може да уведоми с гордост майката на Мария Стюарт, Мари дьо Гиз: „Вашата дъщеря е тъй израснала и расте всеки ден тъй силно откъм вътрешно величие, хубост и мъдрост, че е вече, доколкото това е възможно, съвършена и във всички добри и почтени прояви; и в това кралство сред дъщерите на благородниците и на другите съсловия няма нито една, която би могла да бъде сравнена с нея. Смея да съобщя, че кралят много я харесва, често се занимава повече от един час само с нея и тя умее да го забавлява с мъдри и разумни слова тъй добре, както някоя жена на двадесет и пет години!“. Духовното съзряване на Мария Стюарт е наистина преждевременно. Скоро тя владее френски език с такава сигурност, че е в състояние да съчинява поетични изрази и да отговаря по достолепен начин на ласкаво-почтителните стихове на Ронсар и Дю Беле, и не само при случайни дворцови забави, а тъкмо в миговете на вътрешна мъка тя ще предпочита отсега нататък да поверява чувствата си на стихове, защото обича поезията и е обичана от всички поети. Но тя разкрива извънреден вкус и във всички други художествени видове: пее прелестно и свири на лютня, нейният танц бива възхваляван като очарователен, нейните везби са произведения не само на ловка, но и на особено даровита ръка, облеклото й става дискретно и не изглежда никога натруфено като прекалено разкошните камбановидни рокли, в които се перчи Елизабет: в късия шотландски килт[3] на квадрати, както и в копринената официална рокля, благодарение на моминската си миловидност тя изглежда еднакво естествена. Такт и усет към хубавото са от самото начало естествени дарби у Мария Стюарт, а своята изправена и все пак нетеатрална стойка, която за вечни времена ще й придава сияние на поетичност, тази Стюартова дъщеря ще запази дори в най-тежките часове като скъпо наследство на своята кралска кръв и на своето възпитание. И в спортните занимания тя едва ли остава по-назад от най-сръчните в този рицарски двор: неуморна ездачка, страстна ловджийка, изкусна в игра на топка; нейното високо израснало, стройно моминско тяло, въпреки цялата си грациозност не знае що е умора и изтощение. Ведра и весела, безгрижна и честита, тя пие жадно тази пищна и романтична младост, без да предугажда, че с това изчерпва вече несъзнателно най-чистото щастие на своя живот: женският идеал на Френския ренесанс едва ли е намерил един тъй рицарски-романтичен израз в някой друг образ, както в това весело, пламенно кралско дете.

Не само музите, и боговете благославят това детство. Освен с тия отрадни умствени дарби Мария Стюарт е надарена и с необикновена телесна прелест. Детето едва се е превърнало в девойка, в жена, и ето, че всички поети се надпреварват да славят нейната хубост. „В петнадесетата й година нейната хубост започна да блести като светлината на ясно пладне“ — възвестява Брантом и още по-страстно Дю Беле:

En votre esprit le ciel s’est surmonte,

Nature et art ont en votre beaute

Mis tout le beau dont la beaute s’assemble.[4]

Лопе де Вега бленува: „Звездите са дали на нейните очи най-хубавия блясък и на лицето й — багрите, които я правят тъй прекрасна.“ Ронсар приписва на Шарл IX, при смъртта на брат му Франсоа следните думи на почти завистлива възхита:

Avoir joui d’une telle beaute,

Sein contre sein, valoit ta royaute.[5]

А Дю Беле включва цялата възхвала на многобройните описания и стихове в следното блажено възклицание:

Contentez-vous, mes yeux!

Vous ne verrez jamais une shose pareille.[6]

Но поетите, особено придворните, преувеличават по дълг всякога, когато трябва да прославят предимствата на своята владетелка; ето защо ние разглеждаме любопитно рисунките от онова време, за достоверността на които поръчителствува майсторската ръка на Клуе, и не сме разочаровани, нито напълно спечелени от ония възторжени химни. Хубостта, която виждаме, не е лъчезарна, а по-скоро пикантна: нежен, миловиден овал, на който малко острият нос придава онази прелест на лека неправилност, която винаги прави особено привлекателно женското лице. Кротки тъмни очи излъчват тайнственост и прибулен блясък, устата почива тиха и мълчалива — трябва да се признае, че за това кралско дете природата действително е употребила своя най-скъп материал: дивно бяла, светла, блещукаща кожа, пепеляворуси пищни коси, в които лесно се втъкват перли, дълги, нежни, снежнобели ръце, високо, гъвкаво тяло, „… dont le corsage laissait entrevoir la neige de sa poitrine et dont le collet releve droit decouvrait le pur modele de ses epaules“[7]. По това лице не може да се намери никакво петно, ала тъкмо защото е тъй хладно безпогрешно, тъй равно хубаво, липсва му какъвто и да било решителен израз. Ние не узнаваме нищо за това миловидно момиче, когато разглеждаме портрета, а и то самото не знае още нищо за своя истински нрав. По това лице още не се е проявила душата и чувствеността, в тази жена не се изявява жената: хубаво, кротко момиче от пансион ни гледа любезно и приятно.

Тази незавършеност, тази непробуденост потвърждават и всички устни сведения, въпреки словоохотливите излияния. Защото точно с това, че хвалят само безукорността, особената благовъзпитаност, прилежанието и коректността на Мария Стюарт, съвременниците говорят за нея като за примерна ученичка. Узнаваме, че тя се учи отлично, че е любезна в разговор, благовъзпитана и благочестива, че се проявява бляскаво във всички изкуства и игри, без да притежава особена решителна дарба за каквото и да било изкуство, че старателно и послушно преодолява образователните задачи, предписани за кралска годеница. Ала всички винаги се възхищават от обществените дворцови предимства, от безличното в нея, вместо от личното: никой не ни дава особени сведения за човека, за характера и това показва, че действителното, същественото в нейната природа отначало е останало затворено за всеки поглед, просто защото още не е разцъфнало. Още години наред благовъзпитаността и светската култура на принцесата не дават да се предугади вътрешната мощ на страстта, на която ще бъде способна душата на тази жена, щом веднъж бъде докосната и разкрита в съкровените си глъбини. Челото й още блести светло и хладно, нейната уста се усмихва приветливо и нежно, още са тъмно-замислени и търсещи тия очи, които са погледнали света, но още не и собствените дълбини; другите още не знаят, а и самата Мария Стюарт още не знае нищо за наследието в своята кръв, за своите собствени опасности. Едва страстта у една жена разкрива най-скритите кътчета на душата. Едва в любовта и страданията достига тя до своята мярка.

По-рано, отколкото в същност е предвидено, започват приготовленията за сватбата, понеже детето се развива тъй многообещаващо за бъдеща владетелка: още един път е предопределено на Мария Стюарт часовникът на нейния живот да върви във всяко отношение по-бързо от този на нейните връстници. Наистина предопределеният й по договор дофин е едва на четиринадесет години и освен това е извънредно слабо, бледо, болно момче. Ала тук политиката е по-нетърпелива от природата, тя не иска и не бива да чака. Френският кралски двор проявява твърде подозрителна бързина да приключи брачната сделка тъкмо защото знае от тревожните доклади на лекарите за слабостта и опасната болнавост на тоя наследник. А най-важното в тази женитба за рода на Валоа е само това — да си осигури шотландската корона; ето защо двете деца биват довлечени така набързо пред олтара. В брачния договор, който бива сключен съвместно с пратениците на шотландския парламент, дофинът получава „matrimonial crown“, равно право над шотландската кралска корона, ала в същото време нейните близки от рода Гиз измъкват от петнадесетгодишната непознаваща отговорностите си Мария втори документ, който трябва да остане тайна за шотландския парламент и в който тя предварително се задължава в случай на преждевременна смърт или в случай че би умряла без наследник, да завещае страната си — като че тя е нейна частна собственост — и дори наследствените си права върху Англия и Ирландия на френската корона.

Този договор е, разбира се — това се доказва и от потайното подписване, — една непочтеност. Защото Мария Стюарт няма никакво право да измени самоволно престолонаследието и в случай на смърт да завещава отечеството си на чужда династия като обикновена връхна дреха или друго някакво имущество; ала вуйчовците насилват недосетливата още ръка да подпише. Трагичен символ: първият подпис, който Мария Стюарт слага върху политически документ на мястото, посочено й от нейните роднини, представлява в същото време първата лъжа на това дълбоко искрено, доверчиво и прямо същество. Обаче, за да бъде кралица, за да остане кралица, отсега нататък на нея никога не ще бъде позволено да бъде напълно искрена: човек, който се е обрекъл на политиката, не принадлежи вече на самия себе си и е длъжен да се подчинява на други, а не на свещените закони на своята природа.

Тия тайни измами обаче биват прикрити великолепно пред света от бляскавото зрелище на сватбеното тържество. Минали са повече от двеста години, откак нито един френски дофин не се е венчавал в пределите на своята родина; затова дворът на Валоа се смята задължен към себе си да даде на неразглезения иначе народ пример на нечуван разкош. Катерина Медичи помни от родината си замислени от най-способните хора на изкуството празнични шествия на Ренесанса и схваща като честолюбие това — сватбата на сина й да надмине най-разкошните от нейното детство: на този 24 април 1558 година Париж става празничният град на света. Пред Нотр Дам е издигнат открит павилион с ciel-royal[8] от синя кипърска коприна, извезана със златни лилии, към който води син килим, също извезан с лилии. Начело маршируват музиканти, облечени в червено и жълто и свирещи на разнообразни инструменти, после следва в най-скъпи одеяния кралското шествие, посрещано с ликуване. Венчавката се извършва пред очите на народа, хиляди и хиляди възхитени погледи приветствуват невестата, застанала до мършавото бледо момче, което просто се задушава в своите труфила. Придворните поети се надпреварват и по този повод във възбудено-възторжени описания на нейната хубост. „Тя изглеждаше — пише химнословно Брантом, който инак предпочита да разказва галантни анекдоти — стократно по-хубава и от небесна богиня“ и може в онзи час блясъкът на щастието действително да е придал на тази страстно честолюбива жена някакво особено сияние. Защото сега това усмихнато, поздравяващо щастливо на всички страни, това дивно, младо и цветущо момиче преминава може би през най-сияйния миг на своя живот. Никога Мария Стюарт не ще бъде обгърната така шумно от разкош, възхита и ликуване както сега, когато редом с първия кралски син на Европа, начело на една гиздаво украсена конна дружина, минава по улиците, които ехтят чак до покривите от ликуване и въодушевление. Вечерта в Съдебната палата се слага народна трапеза, цял Париж напира възторжено и има право да се възхищава на това младо момиче, което е донесло на френската корона още една корона. Славният ден бива приключен с бал, за който художниците са измислили най-чудни изненади. Шест кораба, украсени със злато, с платна от сребърна тъкан, подражавайки изкусно движенията при бурно плаване, биват докарани в залата от невидими машини. Във всеки кораб е седнал в златно одеяние и с копринена маска по един принц и всеки отвежда с галантен жест по една жена на своя кораб: кралицата Катерина Медичи, престолонаследницата Мария Стюарт, после Наварската кралица и принцесите Елизабет, Маргарита и Клавдия. Тази игра трябва да загатне символично за щастлив житейски път в блясък и разкош. Ала съдбата не се оставя да бъде направлявана от човешките желания и от тоя безгрижен миг нататък житейският кораб на Мария Стюарт плува към други, по-опасни брегове.

Първата опасност идва съвършено неочаквано. Мария Стюарт отдавна е кралица на Шотландия, Le Roi Dauphin, престолонаследникът на Франция я е направил своя съпруга; с това над нейната глава се спуска незримо втора, още по-скъпа корона. Тогава съдбата й подава като гибелно изкушение трета корона и тя посяга съвсем по детински с непохватни заслепени ръце към нейния измамлив блясък. В същата 1558 година, когато става съпруга на френския престолонаследник, английската кралица Мария умира и на английския престол се качва нейната доведена сестра Елизабет. Но действително ли Елизабет има правата на наследствена кралица? Хенри VIII, многоженецът Синя брада, е оставил три деца — Едуард и две дъщери: Мария, която е от брака му с Катерина Арагонска, и Елизабет — от брака с Ана Болейн. След ранната смърт на Едуард наследница на престола става Мария, защото е по-стара и родена в неоспоримо законен брак, но сега след нейната смърт без деца, може ли да бъде кралица и Елизабет? Да, казват английските кралски юристи, защото епископът е сключил този брак и папата го е признал. Не, казват френските кралски юристи, защото по-късно Хенри VIII е накарал да обявят за невалиден брака му с Ана Болейн, а Елизабет, с решение на парламента, за незаконнородена. Но ако Елизабет според това схващане — потвърдено от целия католически свят — като незаконнородена е недостойна за престола, то правото върху английския кралски престол не се пада никому другиму освен на Мария Стюарт, правнучка на Хенри VII.

С това съвсем неочаквано в ръцете на шестнадесетгодишното неопитно момиче се слага едно небивало и световноисторическо решение. Мария Стюарт има две възможности. Тя може да бъде отстъпчива и да постъпи политически — да признае своята братовчедка за законна кралица на Англия и да се откаже от претенциите си към трона, които във всички случаи трябва да бъдат подкрепени с оръжие. Или пък може смело и решително да нарече Елизабет похитителка на короната и да поведе френската и шотландската войска, за да свали насила узурпаторката от престола. По един съдбоносен начин Мария Стюарт и нейните съветници избират третия път, най-злощастния в политиката: средния път. Вместо да нанесе силен и решителен удар на Елизабет, френският двор само замахва надуто във въздуха: по заповед на Анри II престолонаследническата двойка вмъква в герба си и английската кралска корона, а Мария Стюарт започва занапред да се нарича открито и във всички книжа „Regina Franciae, Scotiae, Angliae et Hiberniae“. Издигат претенцията, ала не я защищават. Не се борят срещу Елизабет, а само я разсърдват. Наместо с истинско действие с оръжие и меч, избират безсилния жест на претенцията върху рисувано дърво и изписана хартия; с това бива създадена дълготрайна двусмисленост, защото в тази форма претенцията на Мария Стюарт към английския престол е налице, но и не налице. Според желанието си те ту я прикриват, ту отново я изкарват на бял свят. Когато Елизабет съгласно договора изисква връщането на Кале, Анри II отговаря: „В този случай Кале трябва да бъде предаден на съпругата на дофина, на шотландската кралица, на която всички ние гледаме като на английска кралица.“ От друга страна обаче, Анри II не мръдва пръст, за да защити този иск на своята снаха, а продължава да преговаря с мнимата похитителка на престола като с равноправна кралица.

С този безразсъден празен жест, с този детински суетно нарисуван герб на Мария Стюарт не е постигнато нищо и всичко е провалено. В живота на всеки човек има грешки, които никога вече не могат да бъдат поправени. Така и тук с тази политическа несръчност, извършена в детска възраст повече от упорство и суетност отколкото след съзнателно размишление, Мария Стюарт разрушава в същност целия си живот, защото с това оскърбление тя превръща най-могъщата жена в Европа в своя непримирима съперница. Една действителна владетелка може да позволи и да търпи всичко, само не това — някой друг да се съмнява в нейното владетелско право. Ето защо няма нищо по-естествено и не може да укорим Елизабет за това, че от този час нататък тя гледа на Мария Стюарт като на най-опасна съперница, като на сянка зад своя престол. Каквото и да си кажат или пишат една на друга от този час нататък, то ще да бъде залъгалка и сладкодумие, за да се прикрие вътрешната вражда, ала отдолу остава незаличима пукнатина. Половинчатостите и непочтеностите в политиката и живота увреждат всякога повече от енергичните и бързи решения. Нарисуваната само символично в герба на Мария Стюарт английска корона е виновна за повече кръв, отколкото би била една действителна война за действителна корона. Защото откритата борба би оправила веднъж завинаги нещата, докато тази, водена из засада борба, непрекъснато се подновява и разстройва властта и живота на двете жени.

Този съдбоносен герб с английското височайшо отличие бива носен гордо и открито пред Roi Dauphin и Reine Dauphine в Париж през юли 1559 година на един турнир, устроен за отпразнуване на Катоканбрезийския мир. Рицарският крал Анри II не може да устои на изкушението да строши сам едно копие „pour l’amour des dames“, а всеки знае коя дама подразбира той: Диан дьо Поатие, която гледа горда и хубава от ложата си надолу към своя височайши любовник. Ала играта неочаквано се превръща в страшна действителност. В този двубой се решава световната история. Защото капитанът на шотландските телохранители Монтгомъри, след като копието му е вече строшено, се втурва тъй неумело буйно с останалия от него къс срещу краля, негов противник в играта, че една тресчица минава през наличника на шлема, забива се дълбоко в окото и кралят пада в безсъзнание от коня. Отначало нараняването бива сметнато за безопасно, ала съзнанието на краля не се връща вече, семейството стои, изтръпнало от ужас, около леглото му. Няколко дни още яката природа на храбрия Валоа се бори със смъртта, най-сетне на 10 юли сърцето спира.

Но дори в най-дълбока скръб френският двор още тачи заведения обичай като върховен господар на живота. Когато кралското семейство напуска двореца, Катерина Медичи, съпруга на Анри II, изведнъж се спира на вратата. От този час, който я е направил вдовица, първото място в двора не се пада вече на нея, а на онази жена, която същият този час е въздигнал в кралица. С нерешителна крачка, смутена и объркана, Мария Стюарт, съпруга на новия крал на Франция, трябва да мине пред досегашната кралица. И с тази едничка крачка седемнадесетгодишната изпреварва всички свои връстници и достига най-високото стъпало на властта.

[1] От фр. Dauphin — титлата на френския престолонаследник от 1349 г. до падането на монархията. В текста е транскрибирана като дофен. — Бел. Dave ↑

[2] Най-съвършеното дете, което съм виждал досега (фр.). — Бел.пр. ↑

[3] Характерна шотландска дреха — къса пола от кариран плат, чийто десен показва родова принадлежност. — Бел.р. ↑

[4]

Ума ви щедро бог е наградил.

Природата в лика красив и мил

изяществата земни е събрал.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

[5]

Да вкусиш гръд до гръд таз красота

равнява се на кралството с властта.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

[6]

Ликувайте, очи!

Такова нещо тук не среща се повторно.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

[7] „… корсажът на което показваше снежната белота на нейната гръд, а правата яка разкриваше чистата линия на раменете й.“ ↑

[8] Балдахин (фр.). — Бел.р. ↑

Кралица, вдовица и все пак кралица
Юли 1560 до август 1561

Нищо друго не е насочило житейския път на Мария Стюарт тъй силно към трагичното, както това, че съдбата измамно лесно слага в ръцете й всяка земна власт. Нейният възход върви по една стремително бърза крива — на шест дни шотландска кралица, на шест години годеница на един от най-могъщите европейски принцове, на седемнадесет години кралица на Франция, — тя държи в ръцете си най-голямата мярка за външна власт, преди още вътрешният й живот действително да е започнал. Всичко иде при нея привидно неизчерпаемо от някакъв невидим рог на изобилието и нищо не е спечелено по собствена воля, не е извоювано със собствена сила, не е неин труд и заслуга, всичко е наследство, благоволение и дар. Като насън, където всичко прелита бързокрило и пъстро носи одеянието на венчавката и коронясването, но преди още да може да схване с будни чувства своята подранила пролет, тя е вече прецъфтяла, увехнала, преминала и Мария Стюарт се пробужда разочарована, ограбена, объркана. На възраст, когато други едва започват да желаят, да се надяват и да искат, тя е прекосила вече всички възможности на тържествуването, без да е имала време и сгода да го схване и душевно. Но в тази прибързаност на съдбата й е заключена и тайната на нейното неспокойство и съкровена неудовлетвореност: тази, която толкова рано е била първа в една страна, дори в цял един свят, никога вече не ще може да се задоволи с дребна житейска мярка. Само слаби същества се отричат и забравят, силните не се примиряват, а предизвикват на борба дори всесилната съдба.

Наистина като сън отлита това кратко кралско време във Франция, като бърз, неспокоен, кошмарен, тревожен сън. Реймската катедрала, където архиепископът слага короната върху главата на бледото болно момче и където хубавата млада кралица, украсена с всички скъпоценности на съкровището, блести сред аристокрацията като тънка, стройна, още ненапълно разцъфтяла лилия — тази катедрала й дарява един-единствен, пъстър, лъчезарен миг, летописът не дава сведения за никакви други празненства и веселия. Съдбата не оставя време на Мария Стюарт да създаде оня трубадурски двор на изкуствата и на поезията, за който е мечтала, не е оставила време и на живописците да запазят в разкошни рисунки образа на монарха и на неговата хубава съпруга, не е дала време на летописците да опишат нейния характер, не е оставила време на народа да опознае или дори да обикне своите владетели; тези два детски образа прелитат в дългата редица на френските крале като две бегли сенки, подгонени от зъл вятър.

Защото Франсоа II е болен и от самото начало белязан за ранна смърт като дърво в гора. Плахо, с тежки, уморени, сякаш стреснати в съня очи върху кръгло подпухнало лице ни гледа от портрета бледо малко момче, а внезапно ускореният и затова неестествен растеж намалява още повече неговата съпротивителна сила. Лекарите бдят непрекъснато над него и го съветват настойчиво да се пази. Ала в това момче напира безразсъдно детско честолюбие да не остава по-назад от своята стройна, издръжлива съпруга, която страстно обича лова и спорта. Той се заставя насила да участвува в задъхана езда и телесни напрежения, за да се лъже сам, че обладава здраве и мъжество; ала природата не се оставя да бъде измамена. Кръвта му остава неизлечимо слаба и отровена, злочесто наследство от неговия дядо Франсоа I, постоянно го налита треска, при по-лошо време трябва да седи у дома нетърпелив, плах и уморен, окаяна сянка, обкръжена от грижите на многобройни лекари. Такъв нещастен крал събужда в двора си повече състрадание, отколкото страхопочитание, сред народа обаче скоро започват да се носят слухове, че е болен от проказа и се къпе в кръвта на току-що заклани деца, за да оздравее; селяните сподирят с мрачни погледи хилавото момче, когато то, бледо, минава бавно на коня си, предвидливи придворни пък започват вече да се тълпят около кралицата-майка Катерина Медичи и около престолонаследника Шарл. Юздата на властта не може дълго време да бъде държана здраво от такива морни, слаби ръце; от време на време момчето рисува с вдървен, неловък почерк своето „Франсоа“ под документи и декрети, но в действителност вместо него управляват роднините на Мария Стюарт от рода Гиз; той се бори само за едно: да запази колкото е възможно по-дълго мъничкото си живот и сила.

Такова съжителство в стая на болен, такива постоянни грижи и пазене трудно биха могли да бъдат наречени щастлив брак, ако въобще е бил действителен брак. Ала от друга страна, нищо не ни дава повод да мислим, че тези две полудеца не са се погаждали, защото дори един толкова злобно бъбрив двор, където всяка любовна история е отбелязана от Брантом в неговите „Vies des dames galantes“, не намира нито дума на укор или на подозрение срещу поведението на Мария Стюарт. Дълго време преди държавните съображения да ги свържат пред олтара, Франсоа и Мария Стюарт са били другари, общността в детските игри отдавна вече ги е свързала и затова еротиката едва ли е играла съществена роля между тези две полудеца: ще минат години, преди у Мария Стюарт да се пробуди способността за страстно отдаване, а Франсоа, изтощеното от треска момче, е последният, който би разбудил тази способност в това сдържано, затворено дълбоко в себе си същество. Съобразно със състрадателния си, услужливо-добродушен нрав Мария Стюарт сигурно е гледала най-грижливо своя съпруг, защото, ако не с чувството, то поне с разума си ще е разбирала, че цялата нейна власт и великолепие са свързани с дишането и пулсирането на това клето, хилаво момче и че тя брани своето собствено щастие, като закриля неговия живот. Ала за истинско чувство на щастие в това кратко кралско време въобще не е имало място; в страната се подготвя хугенотски бунт и след прословутата Амбоазка размирица, която застрашава лично кралската двойка, Мария Стюарт трябва да плати тъжна дан на владетелския дълг. Тя трябва да присъствува на посичането на бунтовниците, трябва да гледа — и този миг ще се вдълбае дълбоко в нейната душа, той ще светне може би като вълшебно огледало в друг, неин собствен час — как жив човек с вързани ръце бива притиснат върху дръвника, как след тежък удар на палача брадвата с глух, скърцащ и ехтящ звук се врязва във врата и окървавената глава се търкулва по пясъка: картина, достатъчно страхотна, за да заличи бляскавата картина на коронясването в Реймс. А след това лошите новини пристигат една след друга: майка й Мари дьо Гиз, която управлява Шотландия вместо нея, е умряла през юни 1560 година, като оставя наследствената страна в религиозни раздори и бунтове, войни по границите, английски войски, навлезли дълбоко във вътрешността, и Мария Стюарт трябва вече да носи жалейни дрехи вместо празнични, за каквито е копняла тъй детински. Любимата музика трябва да секне, танците да спрат. Ала костеливата ръка почуква отново на нейното сърце и нейния дом. Франсоа II слабее все повече и повече, отровената кръв в неговите жили тупти неспокойно зад слепите очи и шуми в ушите. Той не може вече да ходи, не може да язди и трябва да бъде пренасян с носилка от едно място на друго. Най-сетне възпалението пробива с гной в ухото му, лекарите не могат вече да му помогнат и на 6 декември 1560 година свършват страданията на това злочесто момче.

И сцената между двете жени Катерина Медичи и Мария Стюарт се повтаря отново — трагичен символ — край смъртен одър. Едва Франсоа II е изпуснал последното си дихание, Мария Стюарт пропуска пред себе си Катерина Медичи, понеже не е вече френска кралица — по-младата кралска вдовица трябва да отстъпи първото място на по-старата. Тя не е вече първа жена на кралството, а отново само втора; сънят свършва само за една-едничка година и Мария Стюарт не е вече кралица на Франция, а само тази, която е била от първия миг и ще остане до последния: кралица на Шотландия.

Съгласно церемонията на френския двор строгият траур на овдовялата кралица трае четиридесет дни. През време на това неумолимо изпитание тя не бива да напуска нито за миг своите покои; през първите две седмици никой друг освен новия крал и най-близките негови роднини нямат право да я посещават в изкуствения засводен гроб, в затъмнената и осветявана само със свещи зала. През тези дни овдовялата кралица не се облича като жените от народа в мрачно черно, вечно валидния цвят на траура, защото на нея подобава бял траур, „deuil blanc“. Бяла е забрадката над бледото лице, от бял брокат е роклята, бели са обувките и чорапите, тъмен е само крепът върху тая странна лампа — така ни я показва Жане в своята прочута картина и така ни я описва Ронсар в своето стихотворение:

Un crespe long, subtil et delie

Ply contre ply, retors et replie

Habit de deuil, vous sert de couverture,

Depuis le chef jusques a la ceinture,

Qui s’enfle ainsi qu’un voile quand le vent

Soufle la barque et la cingle en avant.

De tel habit vous etiez accoutree

Partant, helas! de la belle contree

Dont aviez eu le sceptre dans la main,

Lorsque, pensive et baignant votre sein

Du beau cristal de vos larmes coulees

Triste marchiez par les longues allees

Du grand jardin de ce royal chateau

Qui prend son nom de la beaute des eaux.[1]

И действително, едва ли в някоя друга картина миловидността и кротостта на това младо лице са се разгърнали по-пълно от тук, където сериозна замисленост осиява неспокойните инак очи и еднообразният неподправен бял цвят кара чистата бледост на кожата да играе по-светло: благородството, царствеността на нейната човечност се чувствуват несравнимо по-ясно в траура, отколкото в по-раншните картини, които я представят в блясък и разкош, отрупана със скъпоценности и украсена с всички отличия на властта.

Тази благородна меланхолия говори и в строфите, които тя самата през тия дни посвещава като надгробен плач на умрелия си съпруг, стихове, които не са недостойни за нейния наставник и учител Ронсар. Дори ако не бе писан от кралска ръка, този тих надгробен плач би говорил на сърцето с простия тон на своята искреност. Защото в него напуснатата жена не се кълне в страстна любов към покойника — Мария Стюарт не е лъгала никога в поезията, винаги само в политиката, — оставя да говорят само нейната самота и изоставеност:

Sans cesse mon coeur sent

Le regret d’un absent.

Si parfois vers les cieux

Viens a dresser ma veue

Le doux traict de ses yeux

Je vois dans une nue;

Soudain je vois dans l’eau

Comme dans une tombeau

Si je suis en repos

Sommeillant sur ma couche,

Je le sens qu’il me touche:

En labeur, en recoy

Toujour est pres de moy.[2]

Няма съмнение, че тази жалба на Мария Стюарт по Франсоа II е нещо повече от поетична измислица, че тя е честно и искрено съжаление. Защото с Франсоа II е загубила не само един добродушен, отстъпчив другар, един нежен приятел, а и своето европейско положение, своята власт, своята сигурност. Детето-вдовица скоро ще почувствува разликата, колко много е значело да бъде първа — кралица на един двор, и колко малко — изведнъж да стане втора, пенсионерка по милостта на наследника. Това само по себе си вече тежко положение бива усложнено от неприязнеността, която й засвидетелствува нейната свекърва Катерина Медичи, току-що станала отново първа дама в двора; изглежда, че Мария Стюарт някога е оскърбила смъртно тази високомерна и коварна потомка на Медичите с безразсъдни думи, като презрително е сравнила низшия произход на тази „дъщеря на търговец“ със своята собствена кралска кръв, унаследявана от поколение на поколение. Такива необмислености — неопитното, невъздържано момиче ще се провини в подобни и спрямо Елизабет — между жени са по-съдбоносни от открити оскърбления. И едва добила политическа власт, Катерина Медичи, която цели две десетилетия е трябвало да обуздава своето честолюбие най-напред заради Диан дьо Поатие, а после заради Мария Стюарт, накарва гордо и предизвикателно двете свалени жени да почувствуват нейната омраза.

Ала Мария Стюарт — ясно проличава сега решителната черта в нейния характер: нейната необуздана, непреклонна, мъжествено твърда гордост — не ще остане там, където е само втора, нейното силно и буйно сърце никога не ще се задоволи с дребно положение, с половин ранг. Тя ще предпочете да избере нищото, ще предпочете смъртта. Отначало мисли да се оттегли завинаги в някой манастир, да се отрече от всякакъв ранг, щом вече не може да достигне най-високия в тази страна. Ала изкушението на живота е още твърде силно, отричането навеки би било за една осемнадесетгодишна жена противно на вътрешната природа. А освен това тя все още може да замени загубената корона с друга, също така скъпа. Посланикът на испанския крал се е обадил като сватовник за дон Карлос, бъдещия господар на два свята, австрийският двор е изпратил вече тайни посредници, кралете на Швеция и Дания й предлагат престола и ръката си. И накрая все още е нейна собственост наследствената корона на Шотландия и все още витае пред нея претенцията към другата, съседната английска корона. Неизмерими възможности чакат все още това момиче — кралска вдовица, тази току-що разцъфнала в пълна хубост жена. Само че те не са вече както по-рано подарени и поднесени от съдбата — отсега нататък всичко трябва да бъде извоювано, изтръгнато с умение и търпение в борба с упорити противници. Ала с толкова смелост в сърцето, с толкова хубост в лицето, с толкова младост в пламенното и дивно тяло тя може да влезе безстрашно и в най-опасната игра. И Мария Стюарт влиза с решителна душа в борба за своето наследство.

Наистина трудно е да се сбогува с Франция. Тя е живяла дванадесет години в кралския двор, в тази красива, богата, щастлива страна, която й се струва повече родина, отколкото Шотландия, останала като неясен спомен от детството. Тук, във Франция, живеят роднините на майка й, които я закрилят: тук са поетите, които я възхваляват в стиховете си и я разбират толкова добре; тук е живяла, обградена от рицарска галантност, която отговаря великолепно на нейния вкус. Тя отлага от месец на месец своето заминаване въпреки настойчивите послания от Шотландия. Посещава роднините си в Жоанвий и Нанси, присъствува на коронацията на своя десетгодишен зет Шарл IX в Реймската катедрала. Непрекъснато намира нови предлози, за да отлага пътуването, сякаш предчувствува неговата безвъзвратност. Сякаш очаква някакъв знак на съдбата, който ще предотврати завръщането й в Шотландия.

Колкото и да е неопитно едно осемнадесетгодишно момиче в държавните работи, не може да се отрече, че Мария Стюарт е била убедена, че я очакват сериозни изпитания още щом стъпи на родна земя. След смъртта на майка й, която като регентка управлявала наследството, нейните най-яростни врагове, протестантските лордове, са получили надмощие и дори не се опитват да прикрият факта, че не желаят католичката, привърженичката на отречените литургии да се завърне в страната. Те нагло заявяват (и английският посланик бърза да предаде новината в Лондон), че „връщането на кралицата трябва да се отложи с няколко месеца и че ако не били длъжни да се подчиняват, те няма много да се трогнат, ако изобщо никога не я видят“. В действителност те отдавна действуват тайно и предлагат английската кралица да се омъжи за протестанта Джеймз Хамилтън, граф Ерън, който е следващият наследник на шотландския трон, давайки по този начин на Елизабет короната, която несъмнено се полага на Мария Стюарт. Тя не можела да има по-голямо доверие и на своя заварен брат Джеймз Стюарт, граф Мъри, който като пратеник на шотландския парламент идва при Мария Стюарт във Франция. Неговите отношения с Елизабет са твърде близки и някои дори подозират, че е платен агент на английската кралица. Единственият начин, по който Мария Стюарт може да сложи край на тези тъмни и подтискащи интриги, е да се завърне и с пословичния кураж на династията Стюарт да защищава кралското си право върху Шотландия. Най-после решава да не загуби втората корона, преди да е изтекла само година, откакто е изгубила първата, и изпълнена с мрачни предчувствия и тежко сърце се подчинява на призивите, които не произхождат от верни сърца и на които тя почти не вярва.

Ала преди още да стъпи в собствената си държава, Мария Стюарт трябва да почувствува, че Шотландия граничи с Англия и че не тя, а друга е кралица на Англия. Елизабет няма никакво основание и още по-малко желание да улесни живота на тази съперница и претендентка за престола, а нейният държавен министър Сесил подкрепя с цинична откровеност всяко враждебно действие: „Колкото по-дълго време останат несигурни работите на шотландската кралица, толкова по-добре за делото на нейно величество.“ Защото раздорът, предизвикан от оня книжен и рисуван иск към престола, още не е разрешен. Наистина в Единбург шотландските пратеници са сключили договор с английските, в който от името на Мария Стюарт се задължават да признаят Елизабет „for all times coming“, т.е. завинаги за законна кралица на Англия. Ала когато след това договорът бива донесен в Париж и трябва да се сложи подпис под това несъмнено валидно споразумение, Мария Стюарт и нейният съпруг Франсоа II изклинчват; перото й не иска да даде това признание, тя, която е карала някога да носят отпреде й върху герба иска за английската корона като знаме, няма да свие това знаме. За всеки случай е готова по политически съображения да оттегли правото си, ала никога не би могла да бъде увещана да се откаже открито и честно от наследството на предците си.

Елизабет не може да търпи подобна двойнственост, такова „да“ и „не“. Пратениците на шотландската кралица са подписали Единбургския договор от нейно име, следователно, заявява тя, Мария Стюарт е длъжна да признае тоя подпис. Признание sub rosa, тайно съгласие не може да задоволи Елизабет, защото за нея като протестантка, чието половин кралство все още изповядва жарко католичеството, една католическа претендентка означава не само опасност за престола, а опасност за живота. Елизабет не е действителна кралица дотогава, докато втората кралица не се откаже ясно от своята претенция.

Никой не може да отрече, че в този спор правото е несъмнено на страната на Елизабет; ала тя самата прибързано се поставя в безправие, като се мъчи да разреши един тъй голям политически конфликт по дребнав и долен начин. Жените в политиката притежават опасното качество да нараняват съперниците си само с иглени убождания и да отравят разногласията с лична злоба; и сега тази иначе прозорлива владетелка извършва вечната грешка на жените в политиката. За завръщането си в Шотландия Мария Стюарт е поискала формално „safe conduct“ — ние бихме казали днес транзитна виза, — което от нейна страна може да бъде тълкувано дори като акт на куртоазия, на официална вежливост, защото правият морски път към отечеството и без това е отворен за нея: като иска да мине през Англия, с това тя мълчаливо дава на противника си възможност за приятелско обяснение. Елизабет обаче използува тутакси случая да бодне своята съперница. Отвръща на вежливостта с груба невежливост и заявява, че отказва на Мария Стюарт „safe conduct“ дотогава, докато тя не подпише Единбургския договор. За да жегне кралицата, тя оскърбява жената. Наместо силния жест на заплашване с борба, тя избира злобния и безсилен жест на личната обида.

Сега булото на вътрешния конфликт между тези две жени е скъсано, със сурови и пламенни очи се сблъскват гордост с гордост. Мария Стюарт повиква незабавно при себе си английския посланик и се нахвърля възбудено върху него. „Нищо не ме боли толкова, колкото това, че можах да се забравя дотам, да поискам от вашата господарка кралица това благоволение, което съвсем нямах нужда да искам. Аз се нуждая от нейното разрешение за моето пътуване толкова малко, колкото тя от моето за своите пътувания и мога да се завърна в кралството си без нейния паспорт и нейното позволение. Защото, макар че покойният крал постави в ход всички пречки, за да ме плени, когато аз идвах в тази страна, вие знаете, господин посланик, че аз пристигнах тук здрава и читава и пак ще намеря добри средства и пътища да стигна по същия начин у дома, стига да повикам приятелите си… Вие ми казахте открито, че приятелството между кралицата и мене би било желателно и от полза за нас двете. Сега аз имам известно основание да приема, че кралицата не е на това мнение, защото инак тя не би отблъснала така нелюбезно моята молба. Изглежда, че тя държи повече на приятелството на непокорните сред моите поданици, отколкото на моето, това на господарката, която е равна на нея по сан, макар и по-слаба по ум и опит, но все пак нейна най-близка роднина и съседка… Аз не искам от нея нищо освен приятелство, не безпокоя държавата й, нито преговарям с поданиците й, макар да зная, че между тях в кралството има мнозина, които на драго сърце биха изслушали моите предложения.“

Това е една силна заплаха, може би повече силна, отколкото разумна. Защото преди още да стъпи на шотландска земя, Мария Стюарт издава вече своето тайно намерение — в случай на нужда да пренесе борбата с Елизабет и в Англия. Посланикът се извинява вежливо. Всички мъчнотии се дължали на обстоятелството, че на времето Мария Стюарт е вмъкнала английския герб в своя. За това подмятане Мария Стюарт веднага има готов отговор: „Господин посланик, аз бях тогава под влиянието на крал Анри, моя свекър, и на краля, моя господар и съпруг, и всичко, каквото е станало, е станало по тяхна заповед и по тяхно нареждане. От тяхната смърт насам, вие знаете това, аз никога не съм носила нито герба, нито званието на английска кралица. Мисля, че този начин на действие би трябвало да успокои кралицата. Впрочем за моята братовчедка кралицата не би било толкова голямо безчестие, ако аз като кралица също бих носила герба на Англия, защото знам, че и други, които стоят по сан по-долу от мене и не са тъй близки сродници, носят този герб. Вие съвсем не можете да отречете, че моята баба беше една от двете сестри на краля, и при това по-старата.“

Под любезната форма отново блещука опасно напомняне: като подчертава, че произхожда от по-старата линия, Мария Стюарт наново потвърждава своето право. И когато след това посланикът успокоително я моли за изглаждане на неприятната случка, тя да удържи дадената дума и да подпише Единбургския договор, Мария Стюарт както винаги, когато бъде засегната тази парлива точка, се спасява с протакания: не могла по никакъв начин да стори това, преди да се е посъветвала с шотландския парламент; но и посланикът от своя страна не иска да даде уверения от името на Елизабет. Винаги, когато преговорите стигат до този критичен обрат, когато едната или другата кралица би трябвало просто и ясно да отстъпи нещо от своите права, започва неискреността. Всяка държи трепетно своя коз в ръцете си; така играта ще продължи до безкрайност и до трагичност. В края на краищата Мария Стюарт грубо прекъсва преговорите за осигуряване на своето безпрепятствено завръщане; това прозвучава остро, като при разрязване на платно: „Ако моите приготовления не бяха стигнали толкова далеч, то може би нелюбезността на кралицата, вашата господарка, би могла да възпрепятствува моето пътуване. Сега обаче аз съм решена да дръзна това, което съм намислила, каквото и да се случи. Надявам се вятърът ще бъде толкова благоприятен, че няма да бъда принудена да докосна английския бряг. Но ако това се случи, аз ще падна в ръцете на кралицата, вашата господарка. В такъв случай тя може да стори с мене каквото иска и ако е толкова коравосърдечна да поиска смъртта ми, нека действува, както намери за добре, и нека ме пожертвува. Може би това разрешение би било по-добро за мене, отколкото да живея. Нека в тази работа се изпълни божията воля.“

В тия думи пак звучи онзи опасен, самоуверен и решителен тон на Мария Стюарт. По природа по-скоро мека, нехайна, лекомислена и привързана повече към насладите на живота, отколкото към борбите, тази жена става тутакси твърда като желязо, упорита и дръзка, когато се касае за честта й, когато бъде докоснато правото, което тя изисква като кралица. Предпочита да загине, отколкото да се преклони, предпочита да извърши някоя владетелска глупост, отколкото да прояви слабост. Посланикът, поразен, съобщава за неуспеха си в Лондон и Елизабет, държавнически мъдра и гъвкава, сега бързо отстъпва. Паспортът й бива изготвен и изпратен в Кале. Ала той пристига с два дни закъснение. Защото междувременно Мария Стюарт е дръзнала да започне това пътуване, макар че английски пиратски кораби кръстосват Канала; тя предпочита да избере свободно и смело опасния път, отколкото сигурния с цената на едно унижение. Елизабет пропуска единствения случай да отстрани чрез великодушие застрашителния конфликт, задължавайки като гостенка тази, от която се страхува като съперница. Ала разум и политика рядко вървят по един и същи път: може би световната история добива своя драматичен облик само благодарение на пропуснати възможности.

Още веднъж, както отблясъците на залязващото слънце измамно разгарят и позлатяват една местност, преживява Мария Стюарт в този прощален час целия блясък и целия разкош на френския церемониал в своя чест. Защото онази, която е стъпила на френска земя като кралска годеница, не бива да напусне несъпроводена мястото на своето загубено владичество; трябва да се покаже на всички, че кралицата на Шотландия се завръща в отечеството си не като бедна, изоставена вдовица, като слаба безпомощна жена, а че зад нейната съдба стои въоръжена честта на Франция. От Сен-Жермен до Кале я следва величествена кавалкада. На украсени с богата амуниция коне, облечени разточително с пищния разкош на Френския ренесанс, със звънтящи оръжия, в позлатени и гиздави ризници редом с кралската вдовица язди елитът на френската аристокрация, най-отпред в изящна кола нейните трима вуйчовци: дук дьо Гиз, лотарингският и гизкият кардинал. Самата тя е обкръжена от четирите верни Мери, от благородни жени и служителки, от пажове, поети и свирачи; тежки товари скъпа покъщнина следват пъстрото шествие и в заключен ковчег — скъпоценностите на короната. Мария Стюарт напуска родината на своето сърце като кралица, както е дошла — в достолепие и почести, в блясък и величие. Липсва само радостта, която някога озаряваше тъй прекрасно безгрижно очите на детето. Раздялата всякога е отблясък на залязващо слънце, само наполовина още светлина и наполовина тъмнина.

По-голямата част от кралското шествие остава в Кале. Благородниците потеглят на конете си назад. Утре в Лувър те ще служат на друга кралица, защото за царедворците има значение само санът, не и човекът, който го носи. Всички те ще забравят Мария Стюарт в мига, в който вятърът ще надуе корабните платна, ще я напуснат със сърцето си всички тия, които сега с лъчезарен поглед коленичат пред нея и й дават обет за вечна вярност в далечината: този прощален съпровод означава за рицарите обикновена патетична церемония като коронясване или погребение и нищо повече. Истинска скръб, действителна тъга изпитват при заминаването на Мария Стюарт само поетите, защото са надарени с по-тънък усет за предчувствия и спомени. Те знаят, че с тази млада жена, която искаше да създаде двор на веселието и на красотата, от Франция си отива и влечението към изкуствата; сега за нея и за всички ще настъпят тъмни години — политическо време, свади и раздори, хугенотските борби, Вартоломеева нощ, бунтовници, верски фанатици. С този младежки образ изчезва рицарството, романтиката, ведрината и безгрижната красота, тържеството на изкуствата. Съзвездието на „Плеядата“[3] ще угасне скоро върху смраченото небе на войната. С Мария Стюарт си отива, така жалят те, дивната духовна радост:

Ce jour le meme voile emporta loin de France

Les Muses, qui songoient y faire demeurance.[4]

Ронсар, чието сърце се подмладява във възхитата от всяка младост и всяка прелест, слави в елегията си „Au depart“ хубостта на Мария Стюарт, сякаш е искал да запази поне в стих това, което навеки е загубено за неговия пламенен взор; и в искреността на своята скръб той вае една наистина покъртителна красноречива жалба:

Comment pourroient chanter les bouches des poetes,

Quand, par vostre depart les Muses sont muettes?

Tout ce qui est de beau ne se garde longtemps,

Les roses et les lys ne regnent qu’un printemps,

Ainsi votre beaute seulement apparue

Quinze ans en notre France, est soudain disparue,

Comme on voit d’un eclair s’evanouir le trait,

Et d’elle n’a laisse sinon le regret,

Sinon le deplaisir me remet sans cesse

Au coeur souvenir d’une telle princesse.[5]

Докато дворът, благородниците и рицарите скоро забравят отсъствуващата, от всички само поетите продължават да служат на своята кралица; защото за поетите злочестината е само ново благородство и тази, която са славили като владетелка заради хубостта й, ще обичат сега двойно в скръбта й. Верни до края, те ще възпяват и придружават нейния живот и нейната смърт. Винаги, когато един възвишен човек изживява докрай своя живот като поезия, като драма, като балада, ще се намерят поети, които да го възсъздават отново.

В пристанището на Кале чака великолепен, бяло боядисан галеон; на този адмиралски кораб, който е издигнал френски кралски флаг редом с шотландския, я изпращат тримата благородни вуйчовци, най-отбраните дворцови рицари и четирите Мери, верните приятелки; два други кораба съставят ескорта. Ала корабът още не е отплувал от вътрешното пристанище, платната още не са разперени, когато първият поглед на Мария Стюарт към неизвестността на морето вижда вече лоша поличба: една влизаща вече в пристанището барка се разбива, хората в нея за малко не се удавят. Първата картина, която вижда Мария Стюарт, когато напуска Франция, за да поеме своето регентство, се превръща в мрачен символ: лошо управляван кораб, който бива погълнат от дълбините.

Скрит страх поради тази поличба ли, чувство за загубената родина ли, предчувствието ли, че никога вече няма да се върне тук — все едно, Мария Стюарт не може да отвърне замрежен от сълзи взор от тая земя, където е била млада, несъзнаваща и затова честита. Брантом описва трогателно глухата мъка на раздялата й: „Веднага след като корабът излезе от пристанището и се бе появил добър попътен вятър, започнаха да вдигат платната. Облегнала двете си ръце върху перилата до кормилото на задната част на кораба, тя избухна в силен плач, поглеждайки постоянно с хубавите си очи назад към пристанището и мястото, от което бяха отплували, и повтаряйки непрестанно тъжните думи: «Сбогом, Франция», докато започна да се свечерява. Предложиха й да си легне и да слезе долу в салона, ала тя решително отказа всичко. Тогава й сложиха легло на палубата. Тя заповяда изрично на помощник-кормчията да я разбуди веднага, щом се съмне, в случай че още се вижда, макар и съвсем далече на хоризонта, Франция, и да не се бои да я повика силно. И наистина щастието беше благосклонно към нейното желание. Тъй като вятърът беше утихнал и трябваше да действуват с веслата, тази нощ не напреднаха много. Призори френският бряг действително все още се виждаше. Щом кормчията изпълни нейното поръчение, тя стана от леглото и се загледа неотстъпно към земята, докато още бе видима, повтаряйки непрекъснато думите: «Сбогом, Франция! Сбогом, Франция! Мисля, че никога вече няма да те видя.»“

[1]

Тоз дълъг креп ефирен и прозрачен,

разпуснат над жалейката ви брачна,

с гънчици безбройни е покрил

снагата ви чак от лика ви мил

до пояса и сякаш се издува

като платно, в което бриз лудува.

Със траур бял, уви, на рамена,

прощавахте се с дивната страна,

която своя скиптър бе ви дала;

сълзите ви, по-чисти от кристала

обливаха прекрасната снага,

замислена, пристъпвахте с тъга

покрай двореца в ширните градини

със звучно като ручеите име.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

[2]

Сърцето ми тежи от скръб,

нестихваща по спомен скъп.

Към свода син, щом вдигна взор,

следа от неговия поглед

съзирам в белия простор

и в сянката на всеки облак;

а този езерен килим

е сякаш нечий гроб незрим.

Когато дрямката в зори

ме носи нейде отмаляла,

ръката му в съня ме гали:

във работа или в покой

за миг не ме напуска той.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

[3] „Плеядата“ — По време на Анри II така биват назовавани седемте най-известни френски поети по аналогия на седемте звезди, образуващи съзвездието „Плеяди“. — Бел.р. ↑

[4]

Под същите платна отплаваха далече

и Музите, при нас не ще се върнат вече.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

[5]

Не могат песни днес поетите да пеят,

заминахте оттук и музите немеят.

Ех, кратко хубостта царува в този свят

и само по веднъж цветята ни цъфтят.

Тъй вашта красота петнадесет години

във Франция блестя и изведнъж отмина.

И мълнията в мрак ни озарява в миг,

но само спомен скъп оставя този лик.

Така и в мен скръбта, неискаща забрава,

прекрасния ви лик безспир ще възкресява.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

Завръщане в Шотландия
Август 1561

Гъста мъгла, каквато много рядко се спуска лете над тия северни брегове, закрива пристанището, когато Мария Стюарт на 19 август 1561 година пристига в Лийт. Но колко различно е това пристигане в Шотландия от раздялата с la douce France! Там я бе изпратил във величествено шествие цветът на френската аристокрация, принцове и дукове, поети и музиканти й въздадоха по вежлив начин страхопочитание и приветствия. Тук не я очаква никой; чак когато лодките спират до брега, събира се учуден и любопитен народ: няколко рибари в груби работни дрехи, неколцина празноскитащи войници, неколцина бакали и селяни, които са дошли да продават овцете си в града. Повече плахо, отколкото възторжено гледат те как от барките слизат височайши жени и благородници в скъпи дрехи, празнично накитени. Чужди с чужди се гледат. Сурово посрещане, твърдо и строго като душата на тази северна страна. Още в първите часове Мария Стюарт вижда болезнено страшната нищета на своята родина и разбира, че през тези пет дни пътуване по море в действителност тя се е върнала цял век назад: от една велика, богата, пищна, разточителна, възхищаваща се от себе си култура — в един тесен, мрачен и трагичен свят. Защото след като е плячкосван и опожаряван многократно от англичани и бунтовници, този град не притежава нито един дворец, ни един благороднически дом, където биха могли да я посрещнат достойно: кралицата на тази страна трябва да пренощува у един обикновен търговец само за да има покрив над главата.

Първите впечатления имат голяма власт над душата, те се отпечатват дълбоко и съдбоносно. Може би младата жена сама не знае какво я връхлита тъй силно сега, когато подир тринадесетгодишно отсъствие отново се връща в своята страна като чужденка. Тъга за дома ли, несъзнателен копнеж по онази топлота и сладост на живота, които е обикнала на френска земя ли е това, сянката на сивото чуждо небе ли, или предчувствие за близки опасности? Все едно — Мария Стюарт едва останала сама със себе си, — Брантом ни разказва това — избухва в сълзи. Тя не стъпва на британския остров властно и самоуверено, с истинско господарско чувство като Уилям Завоевателя — смущение е първото нейно усещане, предчувствия и страх от бъдните събития.

На следния ден пристигат бързо на коне уведоменият през това време регент, нейният доведен брат Джеймз Стюарт — по-известен под името граф Мъри — и неколцина други благородници, за да образуват един що-годе достоен съпровод до близкия Единбург. Ала това шествие не е тържествено. Под баналния предлог, че преследват пирати, англичаните са задържали един от корабите, на който са се намирали нейните коне, а в малкия град Лийт едва може да се намери един горе-долу сносен и търпимо оседлан кон за кралицата: нейните жени и благородническата свита са страшно сърдити, но трябва да се задоволят с тромави селски кранти, докарани набързо от близките плевници и яхъри. При тази гледка в очите на Мария Стюарт бликват сълзи, тя трябва отново да почувствува колко много й е отнела смъртта на нейния съпруг и колко малко значение има да бъде само кралица на Шотландия, не на Франция, каквато е била. Нейната гордост й забранява да се покаже на своите поданици в толкова бедно, недостойно шествие. Ето защо наместо „joyeuse entree“[1] по главните улици на Единбург, тя веднага отива със свитата си в замъка Холируд извън градските стени. Изграденият от нейния баща дом лежи мрачно със своите кръгли кули в дъното на местността, от която се отделят упорно само зъберите на крепостта; отвън той изглежда на пръв поглед величествен с чистите си форми и със своите тежки каменни стени.

Но как мразовити, как празни, как делнични са стаите, които приемат разглезената от цяла Франция жена! Няма гоблени и лъчезарни светлини, които италиански огледала да предават от стена на стена, няма скъпи тъкани, няма блясък на сребро и злато. От дълги години тук не са устройвани празненства, в тия напуснати стаи не се чува смях, кралска ръка не е подновявала и украсявала този дом още от смъртта на баща й: и тук я гледат чуждите очи на нищетата; отколешно проклятие на нейното кралство.

Едва узнали, че тяхната кралица е пристигнала в замъка Холируд, жителите на Единбург още през нощта потеглят натам, за да й кажат добре дошла. Не е за чудене, че това приветствие изглежда малко грубо и селяшко за изтънчения, разглезен вкус на френските благородници; жителите на Единбург нямат „musiciens de la cour“[2], за да възрадват ученичката на Ронсар с нежни мадригали и изящно стъкмени канцони. Те могат да чествуват кралицата на тази страна само по стародавен обичай, като натрупат по площадите дървени пънове — едничкото, което обилно им дава тази пуста област, — за да ги оставят да горят ярко в нощта като „bonfires“[3]. После се събират под нейните прозорци и устройват с гайди, свирки и други инструменти нещо, което на тях се струва музика, но за изтънчените гости е адски шум; ведно с това те пеят — тъй като скверните текстове са запретени от техните калвинистически свещеници — с груби мъжки гласове псалми и благочестиви песни, и при най-добра воля те не могат да предложат нещо повече. Мария Стюарт обаче се радва на добрия прием или най-малкото показва приветливост и радост. И поне в този първи час след пристигането от векове насам между една владетелка и нейния народ отново цари съгласие.

Нито самата кралица, нито нейните съветници се заблуждават в това, че неизмеримо трудна задача очаква политически съвършено неопитната владетелка. Мейтлънд ов Летингтън, най-умната глава на висшата шотландска аристокрация, писал пророчески преди пристигането на Мария Стюарт, че тя непрестанно ще предизвиква необикновени трагедии („it could not fait to raise wonderful tragedies“). Дори енергичен, решителен мъж с железен пестник не би могъл да въдвори за дълго време спокойствие тук, а камо ли една деветнадесетгодишна жена, отчуждила се от собствената си страна и тъй неопитна във властта. Бедна страна, корумпирани благородници, за които всеки повод за бунт и война е добре дошъл, безбройни родове, които живеят във вечни разпри и раздор помежду си и постоянно дирят само някакъв предлог, за да превърнат омразата в гражданска война, едно католическо и едно протестантско духовенство, които яростно се борят за надмощие, будна и опасна съседка, която ловко раздухва всеки повод за размирица и свръх това враждебността на великите сили, които безжалостно искат да въвлекат Шотландия в своята кървава игра: това е положението, което заварва Мария Стюарт.

В мига, когато влиза в своята страна, тази борба е на върха на ножа. Наместо пълни каси нейната майка й оставя истинска „damnosa hereditas“[4] — религиозния раздор, който тук обърква душите по-жестоко от всякъде другаде. В течение на годините, които тя е прекарала безгрижно и честито във Франция, на Реформацията се е удало да проникне победоносно в Шотландия. Мария Стюарт би могла с един удар да установи равновесието, ако тя самата би преминала към протестантската религия, за което настояват силно част от нейните съветници. Ала Мария Стюарт е от рода Гиз. Тя произхожда от семейство на пламенни привърженици на католицизма и тя самата, макар и не фанатично набожна, все пак е предана всеотдайно и пламенно на вярата на своите отци и предци. Тя никога не ще отстъпи от убежденията си и дори в крайна опасност, съобразно със смелата си природа, ще предпочете да избере вечна борба, отколкото еднократно страхливо деяние против съвестта си. С това обаче между нея и благородниците се създава неизличима пукнатина; опасни са последиците винаги, когато владетелят принадлежи на една религия, а неговите поданици — на друга. Защото везните не могат да се люлеят вечно и рязко нагоре и надолу, един ден решението трябва да дойде в същност за Мария Стюарт остава само един избор: да победи Реформацията или да бъде сразена от нея. Неспирните препирни между Лютер, Калвин и Рим по една забележителна случайност намират своя драматичен завършек тъкмо в нейната съдба; личната борба между Елизабет и Мария Стюарт, между Англия и Шотландия се оказва решаваща — и затова тя има такова значение — и за борбата между Англия и Испания, между Реформацията и Контрареформацията.

Това положение, съдбоносно само по себе си, бива усложнено от обстоятелството, че религиозното раздвоение е проникнало дори в нейното семейство, в нейния замък, в нейната заседателна зала. Най-влиятелният човек в Шотландия, нейният доведен брат Джеймз Стюарт, граф Мъри, комуто трябва да повери ръководството на държавните работи, е решителен протестант и бранител на онази „kirk“[5], която тя, вярващата католичка, трябва да прокълне като ерес. Още преди четири години той пръв е сложил подписа си под клетвата на покровителите, „Lords of the Congregation“, които са се задължили „да се отрекат под клетва от учението на сатаната с неговото суеверие и иконопоклонничество и отсега нататък да се обявят за негови открити противници“. Тази сатанинска религия пък („Congregation of Satan“), от която те се отричат под клетва, не е никоя друга освен католическата — значи, религията на Мария Стюарт. Преди това още от самото начало между кралицата и регента се явява противоречие в основното, в мирогледа, а това състояние не обещава мир. Защото в дъното на сърцето на кралицата се крие само една мисъл: да смаже Реформацията в Шотландия, а нейният регент и брат има само една воля: да я издигне до единствено валидна религия в Шотландия. Една тъй груба противоположност на убежденията трябва да доведе неудържимо при пръв случай до открит конфликт.

Джеймз Стюарт е предопределен да въплъти един от решителните образи в драмата на Мария Стюарт. Съдбата му е отредила голяма роля и той съумява да я предаде майсторски. Син на същия баща, но от неговата дългогодишна любовна връзка с Маргарет Ърскин, която принадлежи към едно от най-благородните шотландски семейства, благодарение на кралската кръв и не по-малко на своята неизтощима енергия, той изглежда призван от съдбата за най-достоен наследник на короната. Ала политическата слабост по онова време заставя Джеймз V да се откаже от законен брак със силно любимата лейди Ърскин и за да заздрави властта и финансите си, се оженва за една френска принцеса, майката на Мария Стюарт. Поради това върху тоя честолюбив кралски син тегне петното на незаконното рождение, което завинаги му затваря пътя към престола. Макар че по молба на Джеймз V папата му е признал кралската кръв наравно с другите пет извънбрачни деца на неговия баща, Мъри все пак остава незаконнороден и не може да претендира за бащината корона.

Историята и нейният най-велик пресъздател Шекспир са претворявали безброй пъти душевната трагедия на незаконнородения, на този син и все пак не син, комуто държавен, духовен и земен закон безжалостно отнемат онова право, което природата е отпечатала върху лицето му и в кръвта. Осъдени от предразсъдъка — най-суровата и най-непреклонната от всички присъди, — тези незаконнородени наследници, незаченати в кралско ложе, пренебрегнати заради обикновено по-слаби, създадени не по любов, а по политически сметки наследници, са вечно отблъсквани, преследвани и осъдени на просия там, където те би следвало да заповядват и да притежават. Но когато на един човек открито се поставя печат на малоценност, тогава това трайно чувство на малоценност трябва решително да го отслаби или решително да го засили; такъв печат може да сломи един характер или удивително да го закали. Такова унижение прави страхливите и нерешителни характери още по-слаби, отколкото са били; те като просяци и ласкатели приемат подаръци или служби от признато законните. У силни натури обаче пренебрежението засилва всички тъмни и вързани сили; ако правият път към властта не им бъде отворен доброволно, те сами ще съумеят да създадат власт.

А Мъри е силна натура. Буйната решителност на неговите кралски предци, тяхната гордост и тяхната владетелска воля кипят силно и мрачно в неговата кръв; като мъж, като образ, като ум и ведра решителност той превъзхожда с цяла глава дребнавото и грабливо поколение на другите лордове и барони. Неговите цели са далечни, неговите кроежи са политически обмислени; умен като сестра си, тридесетгодишният брат я превъзхожда неизмеримо с благоразумието и мъжкия си опит. Той гледа снизходително на нея като на заиграло се дете и я оставя да си играе дотогава, докогато играта й не разваля неговите кроежи. Защото този вече зрял мъж не се подчинява като сестра си на внезапни, нервни, романтични импулси, като владетел в него няма нищо героично, но затова пък знае тайната на чакането и на търпението, които осигуряват успеха по-добре от бързия и поривист устрем.

Такъв необикновен човек е невъобразима печалба за Мария Стюарт, докато е на нейна страна, но става страшна опасност, ако се опълчи срещу нея. Като брат, свързан от същата кръв, погледнато и чисто егоистично, Мъри има пълен интерес да задържи на власт сестра си, защото някой Хамилтън или Гордън на нейно място не би му отредил никога такава неограничена власт и свобода на управление; ето защо той на драго сърце й оставя външнопредставителната власт и гледа без завист как при тържествени случаи носят отпреде й скиптъра и короната, стига само да знае, че действителната власт е в негови ръце. Ала в мига, в който тя ще се опита да управлява сама и да понижи неговия авторитет, една Стюартова гордост ще се сблъска жестоко с друга Стюартова гордост. А никоя вражда не е по-страшна от тази, при която подобие се бори срещу подобие по еднакви подбуди и с еднакви сили.

Мейтлънд ов Летингтън, вторият по значение мъж в нейния двор, държавен секретар на Мария Стюарт, също е протестант. Ала и той отначало е на нейна страна. Мейтлънд, тънък интелект, гъвкав, култивиран ум, „the flower of wits“ — цвете на остроумието, както го е нарекла Елизабет, — не обича като Мъри силно и гордо властта. Като дипломат, радва го само заплетената и заплитаща игра на политиката и интригите, изкуството на комбинациите; за него не са важни замръзналите принципи, религията и отечеството, кралицата и държавата, а артистичното изкуство — да пъха ръцете си във всяка игра и да завързва и развързва нишки, както му хрумне. Той е предан на своята кралица и една от четирите Мери, Мери Флеминг става негова съпруга. На Мария Стюарт той не е нито много верен, нито много неверен. Той ще й служи дотогава, докогато тя има успех, и ще я напусне в опасност; по него, пъстроцветния ветропоказател, тя може да разбере дали вятърът духа благоприятно или неблагоприятно. Защото като истински политик той няма да служи на нея, кралицата и приятелката, а единствено на нейното щастие.

И така, отдясно и отляво, в града и в собствения си дом — лоша поличба! — Мария Стюарт не намира след пристигането си нито един сигурен приятел. Но все пак с един Мъри или с един Мейтлънд може да се управлява и постига съгласие — непримиримо обаче, неумолимо, със сурова смъртна вражда, още от първия миг срещу нея застава могъщият народник Джон Нокс, единбургският народен проповедник, организатор и господар на шотландската „kirk“, майсторът на религиозната демагогия. С него започва борбата „да бъде или да не бъде“, на живот или смърт.

Защото калвинизмът на Джон Нокс съвсем не представлява само реформаторска обнова на църквата, а непоклатима система на божия държава и с това, тъй да се каже — превъзходна степен на протестантството. Той се държи властно и като владетел изисква фанатично дори от краля робско подчинение на своите теократични повели. Поради мекия си и отстъпчив характер Мария Стюарт би могла да се споразумее с английската църква, с лютеранската църква, с някоя по-мека форма на Реформацията. Самопревъзнасянето на калвинизма обаче отбива предварително за един истински владетел всяка възможност за споразумение; дори Елизабет, която използува политически Нокс, за да създава неприятности на съперницата си, лично го презира заради неговото нетърпимо високомерие. Какъв гняв пък трябва да предизвиква този мрачен фанатизъм у напълно човечната и човеколюбива Мария Стюарт! За нейния жизнерадостен, търсещ наслади дух, за нейното влечение към изкуствата нищо не би могло да бъде тъй непонятно както трезвата строгост, враждебността към живота, иконоборческата омраза към изкуствата, ненавистта към радостта, проповядвани от това женевско учение: нищо не може да бъде тъй непоносимо, както това високомерно упорство, което забранява смеха и осъжда хубостта като престъпление, което иска да разруши всичко, що й е скъпо — радващите форми на обичаите, музиката, поезията и танца — и което в един сам по себе си вече мрачен свят добива още по-особена мрачност.

Такъв суров, вехтозаветен характер придава на църквата в Единбург Джон Нокс, най-твърдоглавият, най-фанатичният, най-безмилостният от всички основатели на църкви, който по неумолимост и нетърпимост превишава дори собствения си учител — Калвин. Отначало дребен католически свещеник от низш разред, той се хвърля с цялата буйност и яркост на своята упорита душа в Реформацията, като става ученик на Джордж Уишърт, когото майката на Мария Стюарт заповядала да изгорят жив като еретик. Пламъците, в които загива неговият учител, продължават да горят в душата му. Като един от водачите на въстанието срещу регентката, той бива пленен от френските помощни отреди и прикован на галера във Франция. Там седи дълго време в окови, ала и волята му става твърда като тези окови. Пуснат на свобода, той побягва при Калвин: изучава там силата на словото и безжалостната пуританска омраза, към всичко светло и древногръцко; и едва завърнал се в Шотландия, благодарение на гения на своето насилничество за няколко години той превива лордовете и народа под ярема на Реформацията.

Джон Нокс е може би най-завършеният тип на религиозен фанатик, познат в историята: по-суров от Лютер, чиято душа понякога все пак се е вълнувала от вътрешно доволство, по-строг от Савонарола, защото е бил лишен от блясъка и мистичното озарение на словото. Напълно честен в своята праволинейност, поради тази страшна, затворена с конски наочници мисъл, той става един от онези тесногръди, строги умове, за които истинска е само собствената истина, добродетелна само собствената добродетел, християнско само собственото християнство. Който не мисли като него, бива смятан за престъпник, който се отклони само на една-едничка буква от неговите изисквания, е роб на сатаната. Нокс обладава мрачната смелост на самоопиянения, страстта на ограничения фанатик и противната гордост на самооправдания: в неговата твърдост към другите блика едновременно опасна радост от собствената твърдост, в неговата нетърпимост към другите — мрачно удоволствие от собствената безпогрешност. С развяваща се брада, същински шотландски Йехова се изправя той всеки неделен ден на амвона в Сейнт Джайлз и бълва като гръмовержец омраза и проклятие срещу всички, които не слушат неговата проповед; той, убиецът на радостта, „kill joy“, хвърля гневно ругатни срещу „сатанинското потомство“ на нехайните, на безгрижните, които не служат богу точно по неговата буква и по неговото лично гледище. Защото този студен фанатик не познава друга радост освен тържеството на препирните за прокарване на своето, нито друга правда извън победата на собственото дело. Той ликува по съвсем наивен начин, когато някой католик или друг противник бъде премахнат или унизен; и когато ръката на убиец очисти пътя му от някой враг на неговата „kirk“, то самопонятно бог е пожелал и насърчил това похвално деяние. Нокс запява тържествени песни на амвона си, когато смъртоносната гной пробива в ухото на клетото малко момче Франсоа II, съпруг на Мария Стюарт, което ухо „не искало да чуе гласа на бога“, а когато умира Мари дьо Гиз, майката на Мария Стюарт, той проповядва въодушевено: „Дано бог в своята велика милост скоро ни избави и от другите с кръвта на Валоа. Амин! Амин!“ В неговите слова, които той размахва заплашително като пръчка за бой, никога не се долавя нищо от кротостта и божествената доброта на евангелието; само богът на отмъщението е негов бог, ревнив и неумолим, само вехтият завет, който е кръвожадно и варварски строг, е действителна негова библия. Неговата неотстъпно заплашителна реч тръгва от Моав[6] и Амалек[7], от всички вражи образи на израилтянския народ, които трябва да бъдат унищожени с огън и меч, и се насочва също така срещу враговете на истинската — значи, неговата вяра. И когато с яростни думи бичува библейската кралица Езавел, неговите слушатели много добре разбират за коя кралица в действителност се говори. Калвинизмът тегне над шотландската земя като тъмна и величава буря, която помрачава ведрото небе и неотстъпно плаши душата с блясващи мълнии и тряскащи гръмотевици, и напрежението всеки миг може да се пръсне по страховит начин.

С такъв незаблудим и неподкупен човек, който иска само да заповядва и приема само послушните вярващи, не стават компромиси; всяко домогване и старание да бъде спечелен ще го направят още по-суров, по-подигравателен и по-взискателен. Всеки опит за разбирателство се разбива о камъка на такова самодоволно твърдоглавие. Тия, които разправят, че се борят за бога, винаги са най-големите размирници на земята; тъй като вярват, че долавят божествени послания, ушите им са глухи за всяко слово на човечност.

Мария Стюарт е едва от една седмица в страната и трябва вече да почувствува мрачното присъствие на този фанатик. Преди да поеме властта, тя е осигурила не само пълна верска свобода на всички свои поданици — което едва ли е означавало жертва за нейния толерантен темперамент, — но си е взела дори бележка от закона, който запрещава в Шотландия вседостъпно извършване на божествената служба — това е една болезнена отстъпка на привържениците на Джон Нокс, комуто, по негови собствени думи, „би било по-приятно да види, че на шотландския бряг слизат десет хиляди неприятели, отколкото да знае, че е четена една-едничка божествена служба“. Но, разбира се, строго вярващата католичка, внучката от рода Гиз, си е запазила правото да изповядва безпрепятствено своята религия в собствения си параклис и парламентът, без да се двоуми, е дал съгласието си за това справедливо искане. Ала още през първия неделен ден, когато в собствения й дом, в параклиса на замъка Холируд се правят приготовления за католическа божествена служба, възбудена тълпа напира застрашително към вратата; осветените свещи, които клисарят е понесъл към олтара, биват насилствено изтръгнати и начупени. Все по-висок ропот иска отстраняването и дори убиването на „идолопоклонническия свещеник“, все по-възбудени стават виковете против „сатанинската служба“, всеки миг може да избухне църковно нападение в собствения дом на кралицата. За щастие, лорд Мъри, макар сам да е борец за тяхната „kirk“, се хвърля срещу фанатичната тълпа и отбранява входа. След страхливо приключената божествена служба той отвежда изплашения свещеник здрав и читав в стаята му; едно явно нещастие е предотвратено, авторитетът на кралицата, макар и с труд, е спасен. Ала веселите празненства в нейна чест по случай пристигането й, „joyousities“[8], както яростно се гаври с тях Нокс, биват за негова радост рязко прекъснати: за пръв път романтичната кралица изпитва в страната си съпротивата на действителността.

Мария Стюарт отвръща на това оскърбление с изблик на гняв. Потушеното ожесточение кипва в сълзи и груби думи. И с това върху нейния досега още неясен характер пада по-ярка светлина. Тази млада жена, разглезена от съдбата още в най-ранни младини, в дъното на душата си е кротка и нежна, отстъпчива и общителна; от първите благородници на двора до камериерките и прислужничките всеки хвали нейния приветлив, не горд и сърдечен нрав. Тя умее да спечели всеки, защото не изтъква пред никого твърдо и надменно височайшия си сан и с естествена непринуденост кара всички да забравят превъзходството на нейното положение. Ала в основата на тази щедра сърдечност лежи силно самосъзнание, което е невидимо дотогава, докато никой не го е докоснал, но избухва буйно тутакси, щом някой се осмели да й възрази или да й се противи. Тази забележителна жена често е умеела да забравя лични оскърбления, но никога и най-незначителното провинение спрямо нейното кралско право.

Ето защо тя не ще търпи нито миг това първо оскърбление. Такава дързост трябва още в самото начало да бъде смазана наравно със земята. И тя знае кого трябва да държи отговорен, тя знае за тоя дългобрад мъж в еретическата църква, който насъсква народа против нейната вяра и е наблъскал тази сган в дома й. Тя решава тутакси да го пипне здравата за шията. Защото Мария Стюарт, свикнала на кралско всемогъщество от Франция и на подчинение още от детството си, отраснала с чувството за божията милост, съвсем не може да си представи противоречие от страна на поданик, на обикновен гражданин. Тя може да очаква всичко, но не и някой да се одързости да й противоречи открито и дори невежливо. Затова обаче Джон Нокс е готов и дори радостно готов. „Защо хубавото лице на една благородница да ме плаши, мене, който съм гледал право в очите толкова много разгневени мъже и все пак никога не съм изпитвал непристоен страх?“ Той отива бързо и с въодушевление в двореца, защото препирните — препирни за бога, както казва той — са най-любимото удоволствие на всеки фанатик. Ако бог е дал на кралете корона, то на своите свещеници и пратеници той е дал огнено слово. За Джон Нокс над краля стои свещеникът на неговата „kirk“, като пазител на божественото право. Неговата задача е да брани божието царство в земното, той не бива да се двоуми да накаже непокорните с тежкия кривак на своя гняв, както някога са правили Самуил и библейските съдници: така се стига до една сцена като в Стария завет, в която кралска гордост и жреческо високомерие се сблъскват чело в чело; тук се борят за надмощие не една жена и един мъж, а за хиляден и хиляден път се срещат в ожесточена борба две стародавни идеи.

Мария Стюарт се опитва да бъде мека. Тя желае разбирателство, прикрива ожесточението си, защото би желала в страната да има мир; тя повежда вежливо разговора. Джон Нокс обаче е решен да бъде невежлив и да покаже на тая „idolotresse“[9], че няма да се поклони и на сантиметър пред могъщите на тая земя. Безмълвен и мрачен, не като обвиняем, а като обвинител слуша той кралицата, докато тя му прави укори за новата книга „The first blast of trumpet against the monstrous regiment of women“[10], в която той оспорва на жената всякакво кралско право. Ала същият Нокс, който заради същата тая книга по-късно се извинява по най-смирен начин пред протестантката Елизабет, поддържа упорито гледището си пред своята „папистична“ височайша господарка с всевъзможни двусмислени думи. Лека-полека разговорът става по-енергичен. Мария Стюарт пита направо Нокс дали поданиците са длъжни да се подчиняват безусловно на владетеля си или не. Ала вместо да отговори на това с „Разбира се!“, което Мария Стюарт очаква, ловкият тактик ограничава дълга на подчинението с едно сравнение: когато бащата загубел разума си и искал да убие децата си, то децата имали право да му вържат ръцете и да му отнемат меча. Когато князете преследват божиите чеда, то те имали право да се съпротивяват. Кралицата тутакси надушва в това кръшкане с уговорки бунтуването на теократа срещу нейното владетелско право. „Моите поданици, значи — запитва тя, — са длъжни да се подчиняват на вас, а не на мене? Значи, аз съм подчинена вам, а не вие на мене?“

Точно това е мнението на Джон Нокс. Ала той е прекалено предпазлив, за да го изкаже съвсем ясно в присъствието на Мъри. „Не — отговаря той уклончиво, — двете страни, князът и поданиците, трябва да се подчиняват богу. Кралете би трябвало да бъдат хранители на църквата, а кралиците нейни кърмачки.“

„Но не вашата църква е онази, която ще храня — отвръща кралицата, ожесточена от неговата двусмисленост. — Аз ще се грижа за римокатолическата църква, която смятам за истинска божия църква.“

Сега най-сетне се сблъскват твърдост с твърдост. Достигната е точката, в която не може да има никакво разбирателство между една вярваща католичка и един фанатичен протестант. Нокс става твърде невежлив и нарича римокатолическата църква блудница, която не може да бъде невеста на Христа. И понеже кралицата му забранява такива думи, тъй като те оскърбяват съвестта й, той отговаря предизвикателно: „Съвестта се нуждае от познание.“ А той се опасявал, че кралицата е лишена от правилно познание. Наместо до примирение, този разговор довежда само до изостряне на противоречията. Нокс знае сега, че „сатаната е силен“ и че не може да се надява на отстъпчивост от младата владетелка. „В обяснението си с нея аз се сблъсках с една решителност, каквато не бях виждал досега в тази възраст. Оттогава насам дворът е свършен за мен и аз за него“, пише той ожесточен. От друга страна, младата жена за пръв път е почувствувала предела на своята кралска власт. Нокс напуща стаята с вирната глава, самодоволен и горд, че е оказал съпротива на една кралица; Мария Стюарт остава разстроена на мястото си и в горчиво съзнание за безсилието си избухва в горещи сълзи. Но те няма да бъдат последни. Скоро тя ще разбере, че власт не се наследява само откъм кръвта, а трябва да бъде извоювана непрекъснато с борби и унижения.

[1] Весело преминаване (фр.). — Бел.пр. ↑

[2] Придворни музиканти (фр.). — Бел.пр. ↑

[3] Огън на открито за ознаменуване на някакво събитие (англ.). — Бел.пр. ↑

[4] Прокълнато наследство (лат.). — Бел.р. ↑

[5] Църква (шотл.). — Бел.р. ↑

[6] Син на Лот, родоначалник на моавците, които в XIV в. пр.н.е. покоряват евреите (библ.). — Бел.р. ↑

[7] Родоначалник на арабско племе, враждуващо с евреите (библ.). — Бел.р. ↑

[8] Игра на думи: „йезуитщина“. — Бел.пр. ↑

[9] Идолопоклонница (фр.). — Бел.пр. ↑

[10] „Пръв тръбен сигнал срещу чудовищната женска власт“ (англ.). — Бел.пр. ↑

Камъкът започва да се търкаля
1561–1563

Първите три години, които младата кралица прекарва в Шотландия като кралска вдовица, минават доста спокойно и без събития; към особения облик на нейната съдба принадлежи това, че при нея всяко голямо събитие винаги (и тъкмо това е привличало най-вече драматурзите) се е сгъстявало в съвсем къси прости епизоди. През тези години Мъри и Мейтлънд управляват, Мария Стюарт представлява външно властта и това разделение се оказва отлично за цялата държава. Защото както Мъри, така и Мейтлънд управлява мъдро и предпазливо. Мария Стюарт пък представлява властта превъзходно. Надарена от природата с хубост и прелест, веща във всички рицарски изкуства, мъжествено смела ездачка, ловка в игра на топка, страстна ловджийка, тя спечелва всеобщо възхищение още с външността си: единбургският народ гледа с гордост тази Стюартова дъщеря, когато още в ранна утрин със сокола върху вдигнатия пестник язди в средата на светналата от багри кавалкада и отвръща приветливо радостно на всеки поздрав: нещо мило, нещо трогателно и романтично, слънчев лъч от младост и хубост е проникнал с тази моминска кралица в строгата и тъмна страна, а хубостта и младостта на един владетел винаги спечелват загадъчно любовта на всеки народ. Лордовете пък уважават мъжествено-смелото в нейния нрав. Тази млада жена може дни наред да се носи първа и най-неуморна в бесен галоп начело на свитата си; както в още неразцъфнала душа под подкупващата сърцата приветливост се крие желязна гордост, така в това стройно като фиданка, нежно, леко и женствено-меко тяло е скътана необикновена сила. Никое усилие не е прекалено за нейната жарка смелост и веднъж посред насладата от бясна езда тя казва на един от придружаващите я, че на драго сърце би желала да е мъж, за да изпита какво е да се прекара цяла нощ на полето. Когато регентът Мъри потегля на война срещу въстаналия род Хънтли, тя тръгва решително на кон до него, с меч отстрани и с пищови в пояса; пламенното приключение с неговата нова силна прелест от суровост и опасност й допада чудесно, защото да се залага с цялата сила, с цялата любов, с цялата страст — ето съкровената душевна тайна на тази решителна натура. Обаче непретенциозна и издръжлива като ловец, като войник в тия езди и походи, тя, от друга страна, умее да се държи с крайна вещина и култура като господарка в своя замък — най-веселата, най-любезната от всички в своя малък свят; нейната кратка младост въплътява наистина образцово идеала на века: смелост и лекота, сила и кротост в рицарски романтична осанка. Последен прощален лъч от трубадурско рицарство светва в нейния образ в тоя мъглив и северен край, помрачен вече от сянката на Реформацията.

Никога образът на тази романтична жена-дете или дете-вдовица не е блестял тъй лъчезарно, както когато е на двадесет, на двадесет и една година, и тук нейното тържество настъпва извънредно рано, защото остава неразбрано и неизползувано. Защото нейният вътрешен живот все още не се е пробудил напълно, жената в нея все още не е узнала волята на своята кръв, нейната личност още не се е оформила, не се е развила. Истинската Мария Стюарт ще се разбулва само във възбудата и в опасността, а тези първи години в Шотландия са само равнодушно време на чакане, безцелно и игриво прекарване на времето, подготовка, без още вътрешната воля да знае за какво и за кого. То е като поемане на дъх пред голямо, решително усилие, блед, мъртъв миг. Защото Мария Стюарт, която още като полудете е била господарка на Франция, не може по никакъв начин да се задоволи вътрешно с тази оскъдна кралска власт в Шотландия. Тя не се е завърнала в родината си, за да владее над тази бедна, тясна, уединена страна; още от самото начало гледа на тази корона само като на залог, за да спечели в световната игра някоя по-блестяща; и грешат всички ония, които казват или свидетелствуват, че Мария Стюарт не е желала нищо друго и нищо повече от това — да управлява тихо и мирно наследеното от своя баща като вярна разпоредителка с шотландска корона. Който й отмерва едно тъй тясно честолюбие, намалява душевната й мяра, защото в тази млада жена се крие необуздаема, неукротима воля за голяма власт; тази, която на петнадесет години е била венчана в катедралата Нотр Дам за кралския син на Франция, която е била чествувана блестящо в Лувър като господарка на милиони, никога няма да се задоволи да бъде владетелка на две дузини непокорни полуселски благородници, кралицата на няколкостотин хиляди овчари и рибари. Няма нищо по-изкуствено и по-невероятно от това да й се измисля в последствие някакво патриотично национално чувство, което в действителност е откритие на по-късни векове. Принцовете от петнадесети и шестнадесети век — с изключение на тяхната велика противница в играта Елизабет — по онова време съвсем не мислят за своите народи, а само за личната си власт. Държави биват споявани или раздирани като дрехи, войни и женитби създават държавите, а не вътрешното определение на народа. Затова нека не се мамим сантиментално: Мария Стюарт е била по онова време готова да размени Шотландия срещу испанския, английския, френския и всеки друг престол, раздялата с горите, езерата и романтичните замъци в нейната родина навярно не би й струвала дори една сълза, защото нейното страстно честолюбие никога не е смятало тази нейна малка държава за нещо друго освен за трамплин към по-висока цел. По наследство тя се смята за владетелка, по хубост и култура — достойна за всяка европейска корона; и със същата неясна страст, както други жени на нейна възраст мечтаят за безмерна любов, нейното честолюбие бленува едничко за безмерна власт.

Ето защо отначало тя предоставя държавните работи на Мъри и Мейтлънд без всякаква ревност и дори без истински интерес за участие; без завист — какво значение има тази бедна тясна страна за нея, тъй рано коронованата, тъй преждевременно разглезената от съдбата жена? — оставя двамата да се разпореждат и да управляват. Управлението, увеличаването на собственото имущество, това висше политическо изкуство никога не е било сила у Мария Стюарт. Тя може само да брани, а не да запазва. Чак когато бъде застрашено правото й, когато бъде предизвикана гордостта й, чак когато чужда воля посегне към нейните домогвания, едва тогава нейната енергия се пробужда буйна и ударна: тази жена израства и започва да действува само във велики мигове, времето между тях я заварва посредствена и равнодушна.

През това мирно време утихва и враждата на нейната велика съперница; защото винаги, когато пламенното сърце на Мария Стюарт запазва покой и е задоволено, Елизабет също се успокоява. Едно от най-значителните политически предимства на тази голяма реалистка открай време е било да познава фактите и да не се противопоставя упорито на неизбежността. Тя се бе съпротивявала с всички сили срещу завръщането на Мария Стюарт в Шотландия и бе направила всичко, за да го отложи; сега, когато това е станало, Елизабет не продължава да се бори срещу необоримия факт и предпочита да стори всичко, за да завърже приятелски връзки със своята съперница, щом не може да я отстрани. Елизабет — това е едно от най-положителните качества на нейния непостоянен и упорит характер — като умна жена не обича войната, тя се бои страшно от насилствени и отговорни решения; като пресметлива натура предпочита да добива облагите си чрез преговори и договори, стреми се към надмощие посредством ловка умствена игра. Когато Мария Стюарт действително се завръща в Шотландия, лорд Мъри предупреждава с живи слова Елизабет да сключи честно приятелство с нея. „Двете сте млади, именити кралици и вашият пол не би трябвало да ви позволи, да се стремите към увеличаване на славата си чрез войни и кръвопролития. Всяка от вас знае от какъв повод води началото си враждебното чувство помежду ви и аз бих молил бога, щото моята господарка, кралицата, никога да не бе намисляла да предявява претенция или да си присвоява титла спрямо държавата на Ваше величество. Въпреки това вие двете трябва да бъдете и да останете приятелки. Но тъй като тя от своя страна е дала веднъж израз на тая мисъл, опасявам се, че помежду ви винаги ще царува недоразумение, докато тази неприятност не бъде отстранена. Ваше величество не може да отстъпи тази точка, а тя от своя страна ще се почувствува огорчена, ако в Англия, която й е тъй близка по кръв, бъде гледана като чужденка. Не е ли възможен тук някакъв среден път?“ Елизабет се показва възприемчива за подобно предложение, преди всичко Мария Стюарт като кралица само на Шотландия и под надзора на Мъри, плащан от Елизабет, не е вече така опасна, както като двойна кралица на Франция и Шотландия. Защо да не й засвидетелствува приятелство, без да го чувствува в дъното на сърцето си? Скоро между Елизабет и Мария Стюарт започва размяна на писма, в които едната от двете dear sisters[1] изказва на другата върху търпеливата хартия своите най-сърдечни чувства. Мария Стюарт изпраща на Елизабет като приятелски дар един брилянтен пръстен, за който последната се отплаща с друг, още по-скъп; двете разиграват пред света и пред себе си милото зрелище на роднинска привързаност. Мария Стюарт уверява, че „няма по-голямо желание на земята от това да се види с добрата си посестрима“, че щяла да се откаже от съюза с Франция, защото ценяла Елизабетината привързаност „more than all uncles of the world“ — повече от всички вуйчовци на света. Елизабет пък рисува със своя едър тържествен почерк, с който си служи само при значителни поводи, най-възторжени уверения в обич и вярност; но когато стане дума да сключат действително съглашение и да си определят лична среща, двете тутакси се изплъзват внимателно. Защото в същност старите преговори стоят все още на същата мъртва точка: Мария Стюарт ще подпише Единбургския договор за признаване на Елизабет само тогава, когато Елизабет й признае правото на своя заместница; Елизабет от своя страна смята, че това не значи друго, освен да подпише своята смъртна присъда. Нито една не отстъпва ни на сантиметър от правото си и така в края на краищата всички тия цветисти фрази прикриват само пропастта, над която не може да бъде хвърлен мост. „Не може“, както решително е казал Чингиз хан, покорителят на света, „на небето да има две слънца, нито двама ханове на земята“. Една от двете трябва да отстъпи, Елизабет или Мария Стюарт; двете знаят това в дъното на сърцето си и двете чакат решителния миг. Но докато часът още не е дошъл, защо да не се порадват на краткото затишие преди войната? Там, където недоверието живее неизлечимо дълбоко в сърцето, не ще липсва повод тъмният пламък да бъде раздухан в унищожителна жар.

През ония години младата кралица понякога бива притисната от дребни грижи, понякога я дразни отегчителността на държавните работи, все по-често се чувствува чужда сред тези сурови, войнствени благородници, противни й са свадите с ревниви свещеници и потайни интриганти: в такива часове побягва назад в своята Франция, в родината на своето сърце. Разбира се, тя не може да напусне Шотландия, затова си е създала в замъка Холируд една собствена малка Франция, едно мъничко кътче свят, свой Трианон, където може да живее съвсем незабелязана и да се отдава свободно на най-любимите си склонности. В кръглата кула на Холируд изгражда по френски вкус един рицарски, романтичен дворцов кът; тя е донесла от Париж гоблени и турски килими, разкошни легла, мебели и картини, своите красиво подвързани книги — своя Еразъм, своя Рабле, своя Ариосто и Ронсар. Тук се говори и живее по френски, вечер под светлината на трепкащи свещи се разнася музика, устройват се задружни игри, четат се стихове, пеят се мадригали. За пръв път тук, в този миниатюрен дворец отвъд Ламанша, се играят „Masques“[2] — малки класически пиеси, които по-късно английският театър довежда до пълен разцвет. До късна нощ танцуват в костюми и на един от тези танци с маски, „The purpose“, т.е. „Целта“ младата кралица се явява облечена като мъж в черни, плътно прилепнали копринени панталони, а нейният партньор — младият поет Шатлар, — предрешен като дама — гледка, която навярно би предизвикала горчив ужас у Джон Нокс.

Но от предвидливост тези часове на веселие са затворени за пуритани, фанатици и прочие мърморковци и Джон Нокс всуе се възмущава от тия „souparis“ и „dansaris“ и трещи тъй гръмогласно от амвона на Сейнт Джайлз, че брадата му се люшка като махало: „Принцовете са свикнали повече да свирят, да слушат музика и да седят на угощения, отколкото да четат и слушат светото божие слово. Музиканти и ласкатели, които винаги покоряват младежта, им допадат повече от стари и мъдри мъже — за кого ли загатва тук самоправедният? — които със своите свети поучения биха разрушили част от гордостта, в която всички ние сме родени.“ Ала тази млада и весела дружина няма никакво желание да слуша целебните поучения на тоя „killjoy“[3]: четирите Мери и неколцината кавалери, на които допада френският начин на живот, са щастливи, че могат тук, в светлата и топла стая на приятелството, да забравят мрачността на тази строга и трагична страна, а Мария Стюарт преди всичко — че може да запокити студената маска на височайшия сан и да бъде само весела млада жена в кръга на своите еднакви по възраст и по настроение другари.

Подобно желание е съвсем естествено. Но за Мария Стюарт означава опасност винаги, когато отпуска юздите на своето нехайство. Преструвката я угнетява, предпазливостта с течение на времето й става непоносима, ала тъкмо тази добродетел на нейното „не мога да премълчавам“, на това „Je ne sais point deguiser mes sentiments“ (както веднъж пише тя) й докарва политически повече неприятности, отколкото на други — най-злонамерената измама и най-яростната суровост. Защото непринудеността, с която се движи кралицата сред тия млади люде, приемайки усмихнато техните засвидетелствувания на почит и може би дори несъзнателно предизвиквайки ги, създава у тези разюздани младежи едно неуместно другарско отношение, което за по-страстни натури става дори съблазън. В тази жена, чиято хубост не личи много от портретите, сигурно е имало нещо чувствено-възбудително; може би по някакви скрити признаци отделни мъже са предугаждали още тогава, че зад мекия, общителен и привидно напълно самоуверен характер на тази жена-дете се крие огромна способност за страст като вулкан под китен планински връх; може би те много преди Мария Стюарт сама да узнае собствената си тайна са предусещали и надушвали с мъжкия си инстинкт тази вътрешна несдържаност, защото в нея е имало някаква сила, която е тласкала мъжете повече към чувственост, отколкото към романтична любов. Възможно е тя, тъкмо защото сама още не е била пробудена в поривите си, да е допускала малки телесни близости — милувка с ръка, целувка, насърчителен поглед — по-лесно от една опитна жена, която познава опасността на такива непринудености: във всеки случай понякога тя оставя младите мъже около себе си да забравят, че жената в нея, кралицата, трябва да остане недостъпна за всяка дръзка мисъл. Един млад шотландски капитан на име Хепбърн си позволил веднъж известна дебелашки нагла непристойност спрямо нея и само бягството го спасило от най-тежко наказание. Ала Мария Стюарт взема твърде леко тази неприятна случка, прощава я лекомислено като прегрешение и с това насърчава отново друг благородник от своя малък кръг.

Тази авантюра добива съвсем романтичен облик; както почти всеки епизод на шотландска земя, тя се превръща в кървава тъмна балада. Първият обожател на Мария Стюарт във френския кралски двор, мосю Данвий, е направил своя млад приятел и спътник, поета Шатлар, довереник на своя блян. Мосю Данвий обаче, който заедно с другите благородници е придружил Мария Стюарт в пътуването й до Шотландия, трябва да се върне назад във Франция при жена си и към дълга си: в Шотландия остава сега трубадурът Шатлар като един вид наместник на чужда привързаност. И не е безопасно непрестанно да се съчиняват нежни стихове, защото играта лесно се превръща в действителност. Мария Стюарт приема безразсъдно поетичните излияния на младия хугенот, опитен във всички рицарски изкуства, и дори отговаря на неговите стихове със собствени; коя чувствителна към изкуствата и самотна млада жена, поставена в сурова и назадничава среда, не би била поласкана да бъде възвеличана в такива строфи на възхита:

Oh Deesse’ immortelle

Escoute donc ma voix

Toy qui tiens en tutelle

Mon pouvoir sous tes loix

Afin que si ma vie

Se voie en bref ravie

Ta cruaute

La confesse perie

Par ta seule beaute.[4]

И особено, когато се чувствува невинна? Защото Шатлар не може да се похвали, че неговата страст е породила действителна взаимна любов. Той трябва да признае меланхолично:

Et neanmoins la flame

Qui me brule et enflame

De passion

N’emeut jamais ton ame

D’aucune affection.[5]

Мария Стюарт, която като поетеса познава преувеличенията в лириката, между толкова много други дворцови и любезно-угоднически ласкателства навярно приема само като поетично излияние и с усмивка тези строфи на своя красив Селадон и търпи само от игрива прищявка някои галантности, които не са нищо странно в един романтичен женски двор. В своята прямота тя задиря и се шегува с Шатлар също тъй безгрижно, както със своите четири Мери. Тя го отличава с дребни невинни любезности, избира го (него, който по ранг едва ли би посмял да се доближи до нея) за партньор в танците, веднъж при една танцова фигура на Falking Dance тя почти се обляга върху рамото му, позволява му доста волни слова, каквито не са обичайни в Шотландия, през три улици от амвона на Джон Нокс, който ругае „such fashions more loke to the boraell than to the comeliness of honest women“[6]; тя може би позволява на Шатлар дори някоя и друга целувка при игрите с маски или на залози. Но все пак такива интимности, сами по себе си безопасни, имат лоши последици; младият поет от своя страна, подобно на Торквато Тасо, не вижда вече ясно границите между кралица и служител, между респект и другарство, галантност и благоприличие, сериозност и шега и се отдава пламенно на чувството си. И неочаквано става една неприятна случка: една вечер младите момичета, които прислужват на Мария Стюарт, намират Шатлар скрит зад завесите в спалнята на кралицата. Отначало те не подозират нищо непристойно, а гледат на тази младежка лудория като на шега; с весели и привидно сърдити думи момичетата изтласкват нахалника от стаята. Мария Стюарт също се отнася към неговата нетактичност повече с прощаваща мекота, отколкото с действително възмущение; случката бива грижливо премълчана пред брата на Мария Стюарт и скоро не става вече дума за някакво сериозно наказание на едно тъй чудовищно провинение спрямо добрите нрави. Ала това снизхождение било съвсем неуместно. Защото или този халосник се е почувствувал по-скоро насърчен от това леко отношение в кръга на младите жени да повтори шегата си, или наистина страст към Мария Стюарт го лишава от разсъдък — той последва тайно кралицата в пътуването й за Файф, без някой от придворните да подозира неговото присъствие, и чак когато Мария Стюарт е наполовината съблечена, откриват повторно безумеца в спалнята й. В първата уплаха оскърбената жена изкрещява. Пронизителният вик отеква из цялата къща, от съседната стая се втурва нейният доведен брат Мъри и сега вече не са възможни прошка и премълчаване. Мария Стюарт била уж поискала тогава (това не е вярно) Мъри да повали веднага безумеца с меча си. Ала Мъри, който при всяка постъпка противоположно на поривистата си сестра премисля умно и пресметливо всички последици, знае много добре, че убийството на млад мъж в спалнята на кралицата ще опетни с кръвта му не само пода, а и честта й. Такава постъпка трябва да бъде обвинена публично и трябва да бъде изкупена публично сред пазарището на града, за да покаже пълната невинност на владетелката пред народа и пред света.

След няколко дни отвеждат Шатлар на дръвника. Съдиите окачествяват неговата нагла дързост като престъпление, неговата лекомисленост като злонамереност. Те му налагат единодушно най-тежкото наказание: смърт чрез обезглавяване. Мария Стюарт, дори да би искала, няма вече никаква възможност да помилва безумеца; посланиците са уведомили вече всички дворове за случката, в Лондон и Париж наблюдават любопитно нейното поведение. Всяка дума в негова полза ще бъде изтълкувана сега като признание за съвиновност. Ето защо тя трябва да се покаже по-твърда, отколкото навярно сама е мислила, и да остави без надежда и помощ, в най-тежкия час, другаря си от веселите и приятни часове.

Както подобава за двора на една романтична кралица, Шатлар умира с безукорна смърт. Той отказва всякаква духовническа подкрепа, него ще утеши само поезията и съзнанието, че:

Mon malheur deplorable

Soit sur moy immortel.[7]

Храбрият трубадур крачи изправен към лобното място и наместо псалми и молитви рецитира гласно по пътя прочутата „Epitre a la mort“ от своя приятел Ронсар:

Je te salue, heureuse et profitable Mort

Des extremes douleurs medicin et confort.[8]

Пред дръвника той вдига още веднъж главата си за вик, който е повече въздишка, отколкото обвинение: „O, cruelle dame“, после спокойно се навежда, за да посрещне убийствения удар. Този романтик умира в стила на баладата, на стиха.

Ала злочестият Шатлар е само един от тъмната тълпа, той е само първият, който умира за Мария Стюарт, само предхожда другите. С него начева призрачният мъртвешки танц на всички ония, които отиват на дръвника за тая жена, притегляни от нейната съдба и притеглящи самата нея в своята собствена съдба. Те идват от всички страни, мъкнат се безволно зад черния костен барабан като в картина на Холбайн, крачка по крачка, година след година, принцове и регенти, графове и благородници, свещеници и бойци, юноши и старци — всички жертвуващи се за нея, всички пожертвувани за нея, която е невинно виновна за техния мрачен път и сама го завършва за изкупление. Рядко съдбата е влагала в един женски образ толкова много гибелна магия: като тъмен магнит привлича тя опасно в съдбоносен друм всички мъже от своята среда. Който прекоси нейния път, все едно дали в милост или немилост, отива към беда и насилствена смърт. Омразата към Мария Стюарт не е донесла щастие никому. А още по-тежко са наказани ония, които са дръзнали да я обичат.

Затова този епизод с Шатлар само привидно е случайност или обикновено произшествие: тук за пръв път се разкрива — без тя самата да е разбрала това — законът на нейната съдба, че никога не ще й бъде позволено безнаказано да бъде нехайна, лекомислена и доверчива. Още от първия час нейният живот е нагласен така, че тя трябва да представя образ, който достолепничи, кралица, винаги и навсякъде само кралица, открит за всички характер, топка в световната игра; и това, което отначало е изглеждало като висша милост — нейното ранно коронясване, предаденият по рождение сан — е в същност проклятие. Защото винаги, когато се опита да принадлежи само на себе си, да живее само за своите прищевки, за любовта си, за истинските си наклонности, тя бива наказвана страшно за своето нехайство. Шатлар е само първото предупреждение. След едно детство, без да е била дете, в тесния промеждутък преди да спазарят за втори и за трети път нейното тяло и живота й с някой чужд мъж в замяна на някаква корона, тя се опитва за няколко месеца да не бъде нищо друго освен млада и безгрижна, да диша, да живее и да се радва, но тутакси груби ръце я дръпват от леката игра. Обезпокоени от тая случка, регентът, парламентът и лордовете настояват сега за нова женитба. Мария Стюарт трябва да си избере съпруг: разбира се, не някой, който ще й хареса, а някой, който ще увеличи силата и сигурността на страната. Отдавна поведените разговори биват решително ускорени, защото отговорните са обзети от един вид страх, че тази безразсъдна жена би могла с някоя повторна глупост да разруши напълно своето добро име и значение. Отново започва търгашеството на брачния пазар: Мария Стюарт пак бива изтласкана назад, в кръга на политическото влияние, който неумолимо обгражда нейната съдба от първия до последния й час. И винаги, когато се опита да разкъса поне за миг този студен обръч около своя топъл истински живот, тя разбива както своята собствена, така и нечия чужда съдба.

[1] Мили сестри (англ.). — Бел.пр. ↑

[2] Поетична драма, създавана предимно за забавление, разпространена в Англия през XVI и XVII в., изпълнява се от аматьори. — Бел.р. ↑

[3] Убиец на радостта (англ.). — Бел.пр. ↑

[4]

Богиньо безсмъртна, без сили

те моля аз, чуй моя глас,

законите твои в закрила

са взели и моята власт.

Но знай, ако аз си замина

от този свят без време, мърцина,

жестокостта

да признае — едничка причина

е твойта, уви, красота.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

[5]

Но ето, и тази жарава,

която страстта нажежава

със властен зов,

в сърцето ти пак не навява

ни капчица светла любов.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

[6] „Подобни нрави, подхождащи на публичен дом, а не на благочестиви жени“ (англ.). — Бел.пр. ↑

[7]

Злочестието ми ще бъде

безсмъртно и след моя край.

↑

[8]

Приветствувам те, смърт, спасителко желана,

ти всяка скръб цериш и всяка тежка рана.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

Голям политически брачен базар
1563–1565

Две млади жени са в тоя миг най-ухажваните на света: Елизабет Английска и Мария Шотландска. Всеки в Европа, който има право да носи корона и няма съпруга, изпраща сега своите сватовници: Хабсбург и Бурбон, Филип II Испански и неговият син дон Карлос, австрийският ерцхерцог, кралете на Швеция и Дания, старци и момчета, мъже и юноши, политическият брачен пазар отдавна не е бил тъй богато стъкмен. Защото все още женитбата с някоя принцеса представлява за един владетел най-удобна форма да разшири властта си. Не чрез война, а чрез женитба са изградени през времето на абсолютизма големите наследствени държави: обединената Франция, обгърналата целия свят Испания и владичеството на Хабсбургския род. Сега обаче съвсем неочаквано като примамка се явяват и последните скъпоценни диаманти на корони в Европа. Елизабет или Мария Стюарт, Англия или Шотландия — който спечели едната или другата страна чрез брак, той е спечелил и в световната игра и едновременно с националното състезание се решава друга, духовно-религиозна война. Защото, ако чрез женитба с едната от двете владетелки британският остров се падне на някой католически крал, то езичето на везните в борбата между католичество и протестантство ще мръдне решително в полза на Рим; всемирната църква, ecclesia universalis, ще тръгне отново победоносно по земята. Ето защо този разгорещен лов на невести означава нещо неизмерно повече от семеен въпрос — в него се символизира едно световно решение.

Световно решение, но за тези две жени, за две кралици — и жизнено решение. Защото линиите на техните съдби са неразривно преплетени. Ако едната от двете съперници се издигне чрез женитба, тронът на другата ще се разклати неудържимо, ако едното блюдо отиде нагоре, другото трябва да падне надолу. Несигурното положение на лъжеприятелство между Мария Стюарт и Елизабет може да трае само докато двете са неомъжени — едната само кралица на Англия, а другата само кралица на Шотландия; ако тежестите се разместят, то едната от тях ще стане по-силна, ще бъде победителка. Решително се възправят гордост срещу гордост, никоя от тях не иска и не ще отстъпи пред другата. Само борба на живот и смърт може да реши тази страшна преплетеност.

За великолепно режисираното представление на тая сестринска борба историята е избрала две противнички от най-голяма класа. Двете, Мария Стюарт и Елизабет, са надарени с особен и несравним характер. Редом с техните енергични фигури, другите съвременни монарси — монашески дървеният Филип II Испански, момчешки капризния Шарл IX Французки, невзрачния Фердинанд Австрийски — ни изглеждат като безлични актьори във второстепенни роли; нито един от тях не достига дори само приблизително високото умствено равнище, на което застават една срещу друга тия необикновени жени. Двете умни — но в разумността си често възпирани от женски прищевки и страсти, — двете честолюбиви до неукротимост, те от най-ранни младини са се подготвили специално за своя висок сан. Обноските на двете, в смисъл на външно достолепие, са образцови, културата на двете стои на висотата на хуманистическата епоха. Освен майчиния си език всяка говори отлично латински, френски, италиански, Елизабет освен това и гръцки; писмата на двете по пластична сила на израза превъзхождат далеко писмата на техните най-добри министри — Елизабетините са несравнено по-цветисти, по-образни от тия на нейния умен държавен секретар Сесил, а на Мария Стюарт са по-изгладени и по-естествени от гладко-дипломатическите на Мейтлънд и Мъри. Интелигентността на двете, техният художествен усет, техният кралски начин на живот могат да издържат изпит пред най-строгите съдии; и ако Елизабет е изтръгнала възхищението на Шекспир и Бен Джонсън, Мария Стюарт ще спечели това на Ронсар и Дю Беле. Ала с тая обща висота на културното равнище се изчерпва и всяка прилика между двете жени; много по-остро е изразена вътрешната противоположност, която поетите още от самото начало са почувствували и пресъздали като типично драматична.

Тази противоположност е тъй пълна, че още житейските линии я изразяват почти геометрично-нагледно: за Елизабет трудностите са в началото, а за Мария Стюарт в края. Щастието и мощта на Мария Стюарт възхождат лесно, ясно и бързо като зорница на ведро небе; родена като кралица, тя още като дете бива помазана повторно за кралица. Но също така стръмно и внезапно е после нейното падение. Нейната съдба е сбита в три или четири отделни катастрофи, значи, типично драматично изкована, поради което тя винаги бива избирана за героиня на трагедии, докато възходът на Елизабет се извършва бавно, упорито и затова в същност тя може да бъде представена вярно само от епично широк разказ. На нея нищо не е подарено и дадено с лека ръка от бога. Обявена като дете за незаконнородена, хвърлена от собствената си сестра в Тауър, заплашена със смъртна присъда, тя е трябвало тепърва да извоюва самото си съществуване и търпимост чрез хитрост и рано зряла дипломатичност. Мария Стюарт е добила своя сан по наследство, още в самото начало, Елизабет го е създала чрез собствения си живот.

Две тъй различни житейски линии трябва по необходимост да се разделят. Те могат понякога да се кръстосват и пресичат, но няма никога действително да се слеят. Защото дълбоко вътре във всеки трепет и отзвук на характера трябва да се прояви това основно различие, че едната е родена като със собствените си коси, докато другата е извоювала положението си чрез хитрост и борба; че едната е била от самото начало призната кралица, а другата кралица под съмнение. Всяка от двете жени развива от този особен облик на съдбата различна сила. Лекотата, леснината, с която Мария Стюарт получава всичко наготово — извънредно рано! — създава у нея една необикновена лекомисленост и самоувереност, които са нейно величие и нейна зла орис. Короната й е дадена от бога и никой не може да й я отнеме. Тя трябва да заповядва, другите да се подчиняват; и дори целият свят да се усъмни в нейното право, тя чувствува жарко своята власт в кръвта си. Тя се въодушевява лесно и взема решенията си бързо и разпалено, без да се колебае, както се улавя дръжката на меч; мисли, че както като смела ездачка с едно дръпване на юздата, с един удар, с един скок прескача плетища и препятствия, така ще може само с окрилената си смелост да прелети всички трудности и опасности на политиката. Ако за Елизабет владичеството означава игра на шах, игра на ума, непрекъснато силно напрежение, за Мария Стюарт то е само силна наслада, покачване на радостта от живота, състезание от рицарски вид. Тя има, както казва веднъж папата за нея, „сърце на мъж в тяло на жена“ и тъкмо тая лекомислена дръзновеност, това егоистично върховенство, което я прави тъй привлекателна за стиха, баладата и трагедията, става причина за нейната ранна гибел.

Защото Елизабет, която е напълно реалистична натура, просто гениална познавачка на действителността, спечелва победата си в същност само благодарение на умното използуване на безразсъдствата и лекомислието на своята рицарска съперница. Със своите бистри, зорки птичи очи — погледнете портрета й! — тя гледа недоверчиво света, от чиито опасности своевременно се е научила да се плаши. Още като дете е имала случай да наблюдава как бързо се търкаля нагоре и надолу кълбото на богинята на щастието, знае, че само една крачка дели кралския престол от ешафода и пак една крачка има от Тауър, предверието на смъртта, до Уестминстър. Ето защо тя вечно ще чувствува властта като нещо нетрайно и всяка сигурност като застрашена; Елизабет държи внимателно и страхливо короната и скиптъра, сякаш са от стъкло и всеки миг биха могли да се изплъзват от ръцете й — в същност тя прекарва целия си живот в тревога и нерешителност. Всички портрети убедително допълват запазените описания на нейния нрав: в нито един тя не гледа ясно, волно и гордо като истинска повелителка, нейното нервно лице винаги е плахо и неспокойно изопнато, сякаш очаква нещо, усмивка на самоувереност не грее никога радостно на устата й. Плахо и същевременно тщеславно е вдигнала тя бледото си лице над разкошно украсените и огрени от блясъка на диамантите вечерни рокли, като че ли мръзне под тоя претрупан разкош. И се чувствува: щом остане сама, щом официалното облекло падне от костеливите й рамене, щом от тесните ланити се махне червилото, от нея тутакси пада и величието, остава една бедна, сплашена, рано състарена жена, самотен и трагичен човек, който едва смогва да владее собствените си неволи, а още по-малко цял един свят. Такова плахо държание у една кралица може би не ни действува много героично и това вечно колебание, бавене и нерешителност сигурно не отговарят на височайша особа; ала държавническото величие на Елизабет е лежало върху друга плоскост, не върху романтичната. Нейната сила не се е разкривала в дръзки планове и решения, а в упорит, прилежен, непрекъснат труд за умножаване и осигуряване, за пестене и натрупване, в истински граждански и домакински добродетели: тъкмо нейните недостатъци, нейната страхливост и предпазливост са станали продуктивни в държавнически смисъл. Защото Мария Стюарт живее само за себе си, Елизабет живее за страната си; като реалистка, тя схваща добросъвестно владичеството си в смисъл на занятие, докато романтичката Мария Стюарт вижда в кралското си звание някакво незадължително назначение. Всяка е силна и всяка е слаба в друг смисъл. Ако за Мария Стюарт нейната геройска безразсъдна дързост става съдбоносна, колебанието и бавенето на Елизабет довеждат накрая до печалба. Защото в политиката бавното постоянство побеждава винаги неовладяната сила, грижливо изработеният план — импровизирания устрем, реализмът — романтиката.

Ала в тази борба между сестри противоречието отива още по-дълбоко. Не само като кралици, а и като жени Елизабет и Мария Стюарт представляват съвършено противоположни типове, като че ли на природата е доставило удоволствие да проведе веднъж контрапунктово до последната подробност една велика световноисторическа антитеза, в два велики образа.

Мария Стюарт е истинска жена, на първо и последно място жена, и тъкмо най-важните решения в нейния живот са произтичали от този дълбок източник на нейния пол. Не че е била неотстъпно страстна натура, подчинена единствено на своите нагони — напротив, онова, което най-много бие на очи и е характерно за Мария Стюарт, е нейното дълго женско въздържане. Минали са години и години, докато в нея изобщо се пробуди чувственият живот. Дълго време ние виждаме (и портретите потвърждават това) една приветлива, нежна, кротка, отпусната жена с леко томление в погледа, с почти детска усмивка на устата, едно неопределено и недееспособно същество — жена-дете. Тя е очебийно сетивна „като всяка истинска женска натура“, душата й лесно започва да трепти, може да поруменее или да побледнее при най-малкия повод, сълзите й бликват бързо и лесно. Ала тия внезапни, повърхностни вълнения на кръвта дълги години не разравят нейните глъбини; и тъкмо защото е съвършено нормална, неподправена, истинска жена, Мария Стюарт открива същинската си, действителната си сила едва в страстта — общо взето, само един път в своя живот. Тук обаче се усеща колко истински е жена, какво нагонно и инстинктивно същество е тя, как безволно е окована от своя пол. Защото тъкмо в този велик момент на нейния екстаз внезапно като отнесени от буря, изчезват горните, културните сили в тази досега хладна и сдържана жена, рухват всички прегради на благовъзпитание, на добронравие и достолепие; оставена да избира между честта и страстта, Мария Стюарт като истинска жена не иска да бъде кралица, а само жена. Кралската мантия пада изведнъж, тя усеща само голота и жар, като една от безбройните, които вземат любов и искат да дадат любов; и нищо друго не придава на образа й такова величие, както обстоятелството, че заради няколко докрай изживени жизнени мигове тя просто презрително захвърля държава, власт и сан.

Елизабет, наопаки, не е била никога способна на пълна всеотдайност от такъв вид, и то по една тайнствена причина. Защото е била, както формулира Мария Стюарт в своето прочуто ненавистно писмо, телесно „не като всички други жени“. На нея й било отказано не само майчинството, а навярно и естествената форма на пълно женско отдаване. Не тъй драговолно, както се мъчи да ни увери, остава тя до края на живота си „virgin Queen“, т.е. девствена кралица; и макар известните тогавашни сведения (като ония, оставени от Бен Джонсън) за физическите особености на Елизабет да са съмнителни, остава сигурно това, че някакъв телесен или душевен недъг я е увредил в най-съкровените области на нейната женственост. Подобна беда трябва да определи решително природата на една жена и в тази тайна са скътани като в ядка всички други тайни на нейния характер. Онова неопределено тръпнене, непостоянство, неспокойство и нетърпение в нейните нерви, което непрекъснато обгръща душата й с трепкащата светлина на истерията, неуравновесеността и неприемливостта на нейните решения, тази вечна смяна от топло към студено, от „да“ към „не“, цялото това комедиантство, рафинираност, потайност и не по-малко онази кокетност, която е нанасяла най-голяма пакост на нейното държавническо достойнство — всички тези прояви се дължат на нейната вътрешна несигурност. Да чувствува, да мисли и да действува просто и естествено — това не е било дадено на тая дълбоко наранена жена, никой не е могъл да се осланя на нея и най-малко тя е била сигурна в себе си. Но макар ощетена в най-съкровеното, макар и с разкъсвани нерви, макар и опасна в интригантската си мъдрост, Елизабет все пак никога не е била жестока, безчовечна, студена и сурова. Няма нищо по-невярно, по-повърхностно и по-банално измислено от станалото вече схематично схващане (както го е възприел Шилер в своята трагедия), че Елизабет си е играла като лукава котка с кротката и беззащитна Мария Стюарт. Който надникне по-дълбоко, ще усети в тая жена — която мръзне самотна сред властта, която винаги се изтезава истерично със своите полулюбовници, защото не може да се отдаде никога всецяло и просто — една скрита, потулена топлота, а зад всички нейни прищевки и избухвания — честното желание да бъде великодушна и добра. Насилието не е отговаряло на нейната страхлива натура и тя е предпочитала да се спасява в дребните, гъделичкащи нервите похвати на дипломацията, в неотговорната игра отдалече; при всяко обявяване на война обаче тя се е бавила и треперела, всяка смъртна присъда е тегнела като камък върху съвестта й и тя е залагала всичките си сили да запази мира в страната. Ако се е борела против Мария Стюарт, то е било единствено затуй, защото „не без основание“ се е чувствувала застрашена от нея; и въпреки това тя би предпочела да избегне откритата борба, защото по природа е била създадена само за игра и то нечестна игра, но не за борба. Двете — Мария Стюарт от немарливост, Елизабет от страхливост — биха предпочели да запазят половинчат и лицемерен мир. Ала положението на звездите в оня час не им е позволило да стоят една до друга. По-силната воля на историята, равнодушна към съкровеното желание на отделния човек, често завлича люде и сили в своята гибелна игра.

Зад вътрешното различие на личностите се издигат повелително като исполински сенки великите противоречия на времето. Не бива да наричаме случайност това, че Мария Стюарт е била крепителка на старата католическа религия, а Елизабет — покровителка на новата, реформаторската; това вземане на страна означава символично, че всяка от тези две кралици е въплътявала друг светоглед: Мария Стюарт умиращия средновековно-рицарски свят, а Елизабет — възхождащия свят на новото време. С техния раздор приключва борбата на цяла епоха.

Мария Стюарт — и това прави нейния образ тъй романтичен — се бори като последен смел рицар за миналото, за едно изпреварено дело. Когато се свързва политически с онези сили, които вече са минали своя зенит, Испания и папството, тя е обърната назад и се подчинява само на формиращата воля на историята, докато проницателната Елизабет изпраща свои посланици в най-далечни страни, в Русия и Персия, и с чувство на предвидливост насочва енергията на своя народ към океаните, сякаш е предугаждала, че стълбовете на бъдещата империя трябва да бъдат побити в нови континенти. Мария Стюарт упорствува твърдо в приемствеността, не може да се освободи от династическото схващане за кралската власт. По нейно мнение страната е свързана с владетеля, а не владетелят със страната; в същност през всичките тия години Мария Стюарт е била само кралица на Шотландия, и никога кралица за Шотландия. Стотиците писма, които е писала, се отнасят винаги само до закрепването и разширяването на нейните лични права, сред тях обаче не намираме нито едно, което да се занимава с благоденствието на народа, с насърчаване на търговията, корабоплаването или военната сила. Както неин език в поезията и разговора е останал до края на живота й френският, така нейните мисли и чувства никога не са станали шотландски, национални; не за Шотландия е живяла и умряла тя, а само за да остане кралица на Шотландия. В края на краищата Мария Стюарт не е завещала на страната си никакво творческо дело, освен легендата за своя живот.

Това стремление на Мария Стюарт да стои над всичко довежда по необходимост дотам, че тя остава сама. По лична смелост и решителност тя превъзхожда неизмерно Елизабет. Ала Елизабет не е сама в борбата си срещу нея. Чувството й на несигурност я накарва и тя съумява своевременно да засили позицията си, като се огражда със спокойни и проницателни люде; в тази война около нея стои цял генерален щаб, който я учи на тактика и практика и при важни решения я предпазва от внезапността и непостоянството на нейния темперамент. Елизабет успява да създаде около себе си такава съвършена организация, че днес след векове е почти невъзможно да отделим нейните лични постижения от колективните постижения на Елизабетинската епоха; неизмеримата слава, свързана с нейното име, включва в себе си безименните постижения на отличните й съветници. Докато Мария Стюарт е само Мария Стюарт, Елизабет в същност представлява всякога Елизабет плюс Сесил, плюс Лестър, плюс Уолсингъм, плюс енергията на целия неин народ; и трудно би било да различим кой е бил добрият дух на този Шекспиров век: Англия ли или Елизабет — тъй добре са се слели те в едно великолепно единство. Нищо друго не е дало на Елизабет такъв ранг между монарсите от онази епоха, както това, че не е искала да бъде господарка над Англия, а само ръководителка на английската народна воля, служителка на една национална мисия; разбрала е духа на времето, който отивал от автокрация към конституционност. Тя драговолно признава новите сили, които се развиват благодарение на преустройството на съсловията и разширението на световното пространство чрез откритията. Тя насърчава всичко ново: гилдиите, търговците, хората на парите и дори пиратите, защото те подготвят морското надмощие на Англия, на нейната Англия. Безброй пъти тя (което Мария Стюарт никога не прави) принася своите лични желания в жертва на общото, народното благо. Защото винаги се е спасявала най-добре от вътрешната си неволя, като се е отдавала на творчески дела; от своето нещастие като жена Елизабет е изградила щастието на своята страна. Останала без деца и без мъже, тя насочва целия си егоизъм и цялото си властолюбие към нацията; най-благородна от нейните суетности е била тая — да бъде велика пред потомството чрез величието на Англия и тя е живяла истински само за тази бъдеща велика Англия. Никоя друга корона не е могла да я помами, докато Мария Стюарт, въодушевена, е сменяла своята срещу всяка друга по-добра; и докато Мария е пламтяла великолепно в съвремието, в часа, пестеливата и далновидна Елизабет е посветила цялата си сила на бъдещето на своята нация.

Ето защо неслучайно борбата между Мария Стюарт и Елизабет се е решавала в полза на напредничавата и общително-мъдра, а не на назадничавата и рицарска кралица; с Елизабет побеждава волята на историята, която се стреми напред, която хвърля като празни черупки зад себе си отживелите форми и изпитва творчески силата си във все по-нови дела. В нейния живот се въплътява енергията на една нация, която иска да завоюва свое място във вселената, а със смъртта на Мария Стюарт умира достолепно и героично само едно рицарско минало. Ала все пак в тази борба всяка осъществява докрай своя смисъл: реалистката Елизабет побеждава в историята, романтичката Мария Стюарт — в поезията и легендата.

Величествено е това съперничество по обхват, по време и по образи: само да не беше тъй окаяно дребнав начинът, по който се решава! Защото въпреки необикновеното величие, тези две жени все пак си остават жени, те не могат да превъзмогнат слабостта на своя пол, не враждуват честно, а винаги само недостойно и из засада. Ако наместо Мария Стюарт и Елизабет един срещу друг бяха се изправили двама мъже, двама крале, тутакси щеше да се стигне до решителна разправа, до открита война, грубо щеше да се опълчи право срещу право, смелост срещу смелост. Конфликтът между Мария Стюарт и Елизабет е лишен от тая светла мъжка прямота, той е котешка борба, взаимно потайно заобикаляне и дебнене с прикрити нокти, коварна и съвсем нечестна игра. Четвърт век тия жени неотстъпно се лъжат и мамят една друга (без обаче, макар и само за една секунда, да заблуждават действително сами себе си). Никога те не се гледат открито и право в очите, никога тяхната омраза не става явна, видима и ясна; те се поздравяват, даряват и приветствуват една друга с усмивка, ласкателство и лицемерие, като в същото време всяка тайно държи ножа зад гърба си. Не, хрониката на войната между Елизабет и Мария Стюарт не се обогатява с епични битки, със славни моменти, тя не е епопея, а вероломна страница от Макиавели, психологически невъобразимо възбудителна, но морално отблъскваща, защото представя двадесетгодишна интрига, а не честна, гръмка борба.

Тази непочтена игра начева тутакси с женитбените преговори на Мария Стюарт. Явили са се кралски пратеници и Мария Стюарт би се съгласила да се омъжи за всеки, защото жената в нея още не е пробудена и не се меси в избора. Тя би взела послушно петнадесетгодишното момче дон Карлос, макар мълвата да го рисува като злобен и бесен хлапак, а също така и на драго сърце непълнолетното дете Шарл IX. Млад, стар, противен или привлекателен, това е напълно безразлично за нейното честолюбие, стига само женитбата да я издигне над омразната съперница. Лично почти незаинтересувана, тя натоварва с преговорите своя доведен брат Мъри, който ги води с крайно егоистично усърдие, защото, ако сестра му носи корона в Париж, Виена или Мадрид, той би се отървал от нея и би станал отново некоронован крал на Шотландия. Много скоро обаче Елизабет, обслужвана безукорно от своите шотландски шпиони, научава за тия задморски сватосвания и тутакси налага властно вето. Тя заплашва съвсем открито шотландския посланик, че ако Мария Стюарт приеме някое княжеско сватосване от Австрия, Франция или Испания, тя ще го сметне за враждебен акт; това обаче съвсем не й пречи в същото време да пише на скъпата си братовчедка и по най-нежен начин да я подканя да се довери единствено на нея, „каквито и планини от блаженство и земен разкош да й обещават другите“. О, тя няма да направи и най-малко възражение срещу някой протестантски принц, срещу краля на Дания или дука на Ферара — преведено: срещу безопасни, малоценни кандидати, — но най-доброто би било Мария да се омъжи „у дома“ за някой шотландски благородник. В този случай тя би могла да бъде навеки сигурна в нейната сестринска обич и помощ.

Това поведение на Елизабет е, разбира се, чиста „foul play“[1] и всеки прозира нейното намерение: недоброволната „virgin Queen“ не иска нищо друго, освен да провали всеки добър шанс на своята съперница. Мария Стюарт обаче отблъсква топката със също такава ловкост. Разбира се, тя не е помислила нито за миг да признае на Елизабет някакво „overlordship“, т.е. право на възражение в работите около своята женитба. Ала голямата сделка още не е сключена, главният кандидат дон Карлос още се бави. Затова Мария Стюарт изпърво изказва лицемерно дълбоката си благодарност за интереса и загрижеността на Елизабет. Тя уверява, че „for all uncles of the world“ не би накърнила чрез някоя своеволна постъпка драгоценното приятелство с английската кралица, о не, о, по никакъв начин! — тя е чистосърдечно готова да последва всички нейни предложения, нека само Елизабет й съобщи кои кандидати биха могли да бъдат смятани като „allowed“, сиреч, позволени, и кои не. Тази покорност е трогателна: ала нейде по средата Мария Стюарт запитва скромно между другото по какъв начин мисли да я обезщети впоследствие Елизабет за нейното послушание. Добре, казва тя, примерно, аз ще се съглася с твоите желания, няма да се омъжа за човек от такъв висок ранг, че той да надвишава твоето положение, многообична сестро. Но тогава дай ми и ти сигурност и бъди така добра да се изясниш как стои въпросът с моето право на наследница?

Така конфликтът стига отново до предишната мъртва точка. Когато се касае за това, Елизабет да се изкаже ясно по въпроса за наследничеството, сам бог не би могъл да й изтръгне недвусмислено изявление. Тя мънка извънредно уклончиво, че „тъй като нейната благосклонност е насочена към интересите на нейната сестра“, ще се погрижи за Мария Стюарт като за собствена дъщеря; цели страници са изписани с най-сладки думи, но едната — задължителната, решителната — не е изречена. Подобно двама левантински търговци, двете искат да сключат сделката стъпка по стъпка, никой не отваря пръв ръката си. Омъжи се за този, когото аз ще ти предложа, казва Елизабет, и аз ще те провъзглася за своя наследница. Провъзгласи ме за своя наследница и аз ще се омъжа за този, когото ти ще ми предложиш, отговаря Мария Стюарт. Ала нито едната от тях не се доверява на другата, защото всяка иска да измами другата.

Цели две години се протакат тези преговори върху женитба, кандидати и право на наследничество. По един странен начин двете нечестни картоиграчки несъзнателно си помагат една на друга. Елизабет иска само да залисва Мария Стюарт, а Мария Стюарт, за нещастие, има работа с най-бавния монарх на света Филип II Бавний. Едва когато преговорите с Испания се затягат и трябва да бъде взето пред вид някое друго решение, Мария Стюарт смята за нужно да тури край на кривогледството и умишленото недоглеждане и да допре пищова до гърдите на милата си посестрима. Затова тя открито и ясно запитва кого всъщност й предлага Елизабет, като отговарящ на ранга й съпруг.

С Елизабет не може да се случи нищо по-неприятно от това да искат от нея решителен отговор, особено в този случай. Защото тя отдавна чрез подмятания е дала да се разбере кого има пред вид за Мария Стюарт. Тя е мънкала многозначително, „че иска да й даде някого, за когото никой не би повярвал, че би могла да се реши“. Ала шотландският двор се преструва, че разбира и настоява да се направи открито предложение, да се назове име. Притисната до стената, Елизабет не може вече да кръшка с подмятания. Най-сетне тя процежда през зъби името на избраника: Робърт Дъдли.

В миг сега дипломатическата комедия застрашава да се превърне във фарс. Защото това предложение на Елизабет е или чудовищно оскърбление, или чудовищен блъф. Само обстоятелството да си въобразиш, че кралицата на Шотландия и овдовяла кралица на Франция ще се омъжи за такъв „субект“, поданик на посестримата кралица, дребен благородник без капка равноценна кръв, вече означава за схващанията на тогавашното време почти опозоряване. Но то става още по-безсрамно с избора на предложеното лице: цяла Европа знае, че Робърт Дъдли от години е другар в еротичните игри на Елизабет, а според това, значи, английската кралица иска да прехвърли като износено палто на шотландската кралица тъкмо този мъж, когото тя самата смята съвсем недостоен за брак. В същност преди няколко години тази вечно нерешителна жена все пак си е играла с мисълта да се омъжи за него (тя винаги само си играе с тази мисъл). Едва когато жената на Дъдли, Ейми Робсарт, бива убита при твърде подозрителни обстоятелства, тя тутакси се отдръпва, за да избегне всякакво подозрение в съучастничество. Между многото внезапни и поразителни жестове през време на нейното управление този е може би най-подозрителният — да предложи за съпруг на Мария Стюарт човек, който два пъти се е компрометирал пред света: веднъж поради онзи тъмен случай и после поради еротичната си връзка.

Няма голяма вероятност да узнаем някога всички мисли на Елизабет, когато предлага този озадачаващ проект. Кой би се осмелил да формулира логично обърканите желания на една жена с истеричен темперамент. Дали тя иска, понеже е искрено влюбена, да даде на своя любим (тъй като не се осмелява самата тя да се омъжи за него) този най-безценен от всички дарове — наследяването на нейното кралство? Или просто иска да се отърве от един галантен ухажьор, който се е превърнал в досадник? Или мисли, че чрез своя доверен човек може да контролира амбициозната си съперница? Дали не подлага на изпитание верността на Дъдли? Или се води от някакви идеи за един постоянен любовен триъгълник…

Или просто е направила абсурдното предложение само защото е напълно убедена, че Мария Стюарт ще откаже и с това ще изпадне в неизгодно положение? Всички тези възможности са допустими, но, изглежда, още по-вероятно капризната жена сама да не е знаела какво желае. Напълно е възможно тя просто да се е забавлявала с идеята, така както винаги се е забавлявала с хора и решения. Никой не би могъл да каже какво би могло да се случи, ако Мария Стюарт сериозно би размислила дали да приеме отхвърления любовник на Елизабет. Може би в този случай Елизабет щеше да направи остър завой и да забрани на Робърт Дъдли да се ожени за шотландската кралица и така да хвърли върху своята съперница след срама от предложението и срама от отказа.

Мария Стюарт схваща като богохулство предложението на Елизабет да се омъжи за човек, в жилите на когото не тече кралска кръв. В първия още пресен гняв тя запитва подигравателно посланика дали наистина неговата господарка прави сериозно това предложение — тя, помазана кралица, да се омъжи за прост „лорд Робърт“. Ала тя бързо потулва своя яд и прави мили очи; тъй опасната противница не бива да бъде вбесена преждевременно чрез груб отказ. Има ли веднъж за съпруг испанския или френския престолонаследник, тя ще плати с лихвите за това оскърбление. В тази борба между сестри на една непочтеност се отговаря с друга, всяко коварно предложение на Елизабет бива последвано тутакси от също така лицемерна любезност на Мария Стюарт. Ето защо в Единбург не отблъсват веднага Дъдли като годеник; не, о не — кралицата се преструва, че приема сериозно тази шега и това й създава чудесно второ действие. В Лондон бива изпратен с официално поръчение сър Джеймз Мелвил, уж да започне преговорите за Дъдли, в действителност обаче, за да омотае още повече това кълбо от лъжи и преструвки.

Мелвил, най-преданият между благородниците на Мария Стюарт, има ловка дипломатическа ръка, която освен това умее добре да пише и да описва, и затова ние трябва да му бъдем особено благодарни. Защото неговото посещение дарява на света най-пластичното и най-впечатлителното описание на Елизабет в нейния частен живот, придружено в същото време от великолепно историческо комедийно действие. Елизабет знае добре, че този културен човек е живял дълго време във френския и германския двор, ето защо тя полага старание да го смае като жена, без да подозира, че той с жестоката сила на паметта ще завещае на историята всички нейни слабости и кокетности. Кралското достойнство на жените често бива изигравано от тяхната суетност; кокетната жена се стреми и този път наместо да убеди политически посланика на шотландската кралица, най-напред да го смае като мъж със своите лични достойнства. Тя започва като паун да разтваря опашката си. Подбира от огромния си гардероб — след смъртта й са преброени три хиляди рокли — най-скъпите тоалети; показва се облечена ту по английски и италиански, ту по френски маниер, разкрива великодушно едно доста красноречиво деколте, а същевременно блести със своя латински, френски и италиански език и бере с ненаситно усърдие привидно безграничното удивление на посланика. Ала тя не се задоволява с превъзходните степени на това колко хубава, колко умна, колко образована е: тя непременно иска — „огледалце на стената, кой най-хубав е в страната?“ — тъкмо от посланика на шотландската кралица да изтръгне признанието, че като жена той се възхищава повече от нея, отколкото от собствената си господарка. Иска да чуе, че е или по-хубава, или по-умна, или по-образована от Мария Стюарт. Показва му своите чудно накъдрени червено-руси коси и го пита дали косите на Мария Стюарт са по-хубави — мъчителен въпрос за посланика на една кралица! Мелвил се измъква ловко от това заплетено положение, като отговаря соломоновски, че в Англия няма нито една жена, която би могла да се сравни с Елизабет, а в Шотландия — нито една, която да превъзхожда Мария Стюарт. Ала такъв половинчат отговор не задоволява глупаво-суетната жена; тя парадира отново и отново със своите прелести, свири на клавесин и пее при акомпанимента на лютня. Мелвил, съзнаващ напълно възложената му задача да я надхитри политически, решава да признае, че Елизабет има по-бял цвят на лицето, че свири по-добре на клавесин и танцува с по-голяма грация от Мария Стюарт. Заета с това ревностно себеизтъкване, Елизабет в началото забравя истинската работа и когато най-сетне Мелвил докосва неприятната тема, тя, заплетена вече в комедиантство, изважда най-напред от чекмеджето един миниатюрен портрет на Мария Стюарт и го целува нежно. После разказва с въодушевен глас, че на драго сърце би желала да се запознае с Мария Стюарт, милата си посестрима (след като в действителност е правила всичко, за да осуетява постоянно подобна среща); и който би повярвал на тази дръзка актриса, би трябвало да бъде уверен, че за Елизабет на земята няма нищо по-важно от това да знае, че нейната съседна кралица е честита. Но Мелвил има хладен ум и бистър поглед. Той не се оставя да бъде измамен от цялото това притворство, той ще съобщи накъсо в Единбург, че Елизабет не е искрена нито в думите, нито в делата си и че е показала само голяма престореност, раздразнение и страх. Когато пък Елизабет от своя страна решава да запита какво мисли Мария Стюарт за женитбата с Дъдли, сръчният дипломат отбягва както твърдото „не“, така и ясното „да“. Той говори уклончиво, че Мария Стюарт още не се е занимавала както трябва с тази възможност. Ала колкото повече се дърпа той, толкова по-стремително напира Елизабет: „Лорд Робърт — казва тя — е най-добрият ми приятел. Аз го обичам като брат и никога не бих се омъжила за някого другиго, ако въобще бих могла да се реша да се венчая. Но тъй като не мога да надвия себе си в тази насока, бих желала поне моята посестрима да го избере, защото не зная никоя друга, която бих предпочела да дели моето наследство с него. А за да не бъде подценяван от моята посестрима, след няколко дни ще го направя граф Лестър и барон Денби.“

Действително няколко дни по-късно — трето действие на комедията — оповестената церемония бива извършена по най-блестящ начин. Пред очите на всички благородници лорд Робърт Дъдли коленичи пред своята кралица и сърдечна приятелка, за да се изправи като граф Лестър. Ала повторно жената в Елизабет надиграва в тоя патетичен миг кралицата. Защото, докато господарката слага графската корона върху главата на предания служител, разнежената любовница не може да се сдържи да не подръпне свойски косите на приятеля; патетичната церемония се превръща във фарс и Мелвил се усмихва тихо в брадата си — той ще може да изпрати забавно донесение на своята господарка в Единбург.

Но Мелвил не е дошъл в Лондон само за да се забавлява като летописец на една кралска комедия, той самият има отделна роля в това qui pro quo. Неговата дипломатическа чанта крие няколко тайни отделения, които той съвсем и не помисля да отвори пред Елизабет, и изящните приказки за граф Лестър са само привидна маневра, за да прикрие своите истински задачи в Лондон. Преди всичко той трябва да похлопа енергично у испанския посланик и да попита дали дон Карлос окончателно отказва или обещава, защото Мария Стюарт не иска да чака повече. Освен това обаче той трябва да влезе в дискретен допир с един второразреден кандидат, с Хенри Дарнли.

Хенри Дарнли стои сега за сега на втора линия, него Мария Стюарт държи в резерва за най-лошия случай — ако всички по-добри женитби се осуетят. Защото Хенри Дарнли не е нито крал, нито княз, неговият баща граф Ленъкс е изгонен от Шотландия като враг на Стюарт и имуществата му са обявени за загубени от него. Ала откъм майчина страна това осемнадесетгодишно момче има в жилите си добра и достойна кръв, кръвта на династията Тюдор; като правнук на Хенри VII той е първият принц по кръв — „prince de sang“ — в английския кралски двор и затова може да бъде сметнат като достоен за брак с всяка монархия; освен това той има предимството, че е католик. Значи, все пак този млад Дарнли може да влезе в сметките като трето, четвърто или пето желязо в огъня и Мелвил води всевъзможни незадължителни разговори с Маргарет Ленъкс, честолюбивата майка на тоя кандидат в случай на нужда.

Обаче в същността на всяка истинска, сполучлива комедия влиза и това, че всички играчи в нея наистина се мамят взаимно, ала никога тъй съвършено, че от време на време някой от тях да не погледне за миг крадешком в картите на другия. Елизабет не е толкова наивна да вярва, че Мелвил е дошъл в Лондон нарочно и единствено, за да й прави комплименти за нейните коси и свирня на клавесин: тя знае, че предложението да избере нейния сърдечен приятел не може да въодушеви особено Мария Стюарт, познава също така честолюбието и деловитостта на своята мила сродница лейди Ленъкс. Може би освен това и нейните шпиони са узнали нещо. И когато Хенри Дарнли, като пръв по ранг принц при една церемония за въздигане в рицарски сан носи пред нея кралския меч, тази хитра жена, в неочакван изблик на откровеност, се обръща към Мелвил и му казва право в лицето: „Зная много добре, че този млад хлапак ви допада повече.“ Ала Мелвил съвсем не изгубва хладнокръвието си при това грубо бръкване в неговия секретен джоб. Той би бил лош дипломат, ако не владееше изкуството да лъже нагло в един неприятен миг. Ето защо прави една презрителна гримаса с умното си лице и отговаря, поглеждайки надменно същия този Дарнли, за когото вчера е преговарял пламенно: „Една умна жена никога няма да избере такъв хлапак, толкова хубав, строен и голобрад, че прилича повече на жена, отколкото на мъж.“

Допуска ли Елизабет действително да бъде измамена от това престорено презрение? Ловката преструвка на дипломата наистина ли е приспала нейното подозрение? Или в цялата тая работа тя играе някаква още неразгадаема двойна игра? Така или иначе невероятното се случва; най-напред лорд Ленъкс, бащата на Дарнли, получава разрешение да се завърне в Шотландия, а през януари 1565 година — и самият Дарнли. Следователно Елизабет изпраща, няма никога да узнаем по каква прищявка или лукавство, в къщата на Мария Стюарт тъкмо най-опасния кандидат. Забележително е, че застъпник за това разрешение не е никой друг, а граф Лестър, който от своя страна също играе двойна игра, за да се измъкне незабелязано от брачната примка, изплетена му от неговата господарка. Четвъртото действие на фарса би могло сега да продължи оживено в Шотландия, ала неочаквано случайността изиграва всички играчи. Нишката на тия изкуствени бъркотии внезапно се скъсва и комедията на сватовщината стига до изумителен край, неподозиран от нито един участник.

Политиката, тази земна и изкуствена сила, се среща в тоя зимен ден с друга вечна и елементарна сила: кандидатът, който е дошъл да посети Мария Стюарт, ненадейно открива в кралицата една истинска жена. След дълги години на търпеливо, равнодушно чакане най-сетне тя се е пробудила. Досега е била кралска дъщеря, кралска годеница, кралица и кралска вдовица, играчка на чужда воля, послушно създание на дипломацията. Сега обаче за пръв път от нея бликва истинско чувство. За пръв път тя не слуша вече други, а само пулсирането на своята кръв и волята на своите сетива. И с това начева историята на нейния вътрешен живот.

[1] Непочтена игра (англ.). — Бел.р. ↑

Втора женитба
1565

Неочакваното, което се случва в тоя миг, е в същност най-обикновеното на земята: млада жена се влюбва в млад мъж. Природата не позволява да бъде дълго потискана: Мария Стюарт, жена с топла кръв и здрави сетива, стои сега, при този преход във възрастта и в съдбата, на прага на двадесет и третата си година. Като вдовица тя е живяла четири години без какъвто и да е сериозен еротичен епизод, в напълно безукорно поведение. Но всяко потушаване на чувството има край: и у една кралица жената изисква накрая своето най-свято право — правото да обича и да бъде обичана.

Предмет на това първо увлечение на Мария Стюарт — рядък случай в световната история — не е друг, а политическият кандидат Дарнли, който по заръка на майка си в началото на 1565 година пристига в Шотландия. Този млад мъж не е съвсем непознат на Мария Стюарт; преди четири години, тогава петнадесетгодишен, той е ходил във Франция, за да предаде в затъмнената вдовишка стая на deuil blanc съболезнованията на майка си. Ала оттогава той е пораснал много и е станал висок, як, сламенорус момък с женствено гладко и голобрадо, но и женствено хубаво лице, от което две големи кръгли очи гледат малко неуверено света: „Il’ n’est possible de voir un plus beau prince“, невъзможно е да се срещне по-хубав принц, описва го Мовисиер, а и младата кралица го обявява за „the lustiest and bestproportioned long man“ — най-милия и най-добре сложен висок момък, когото въобще е виждала. А в пламенния и нетърпелив характер на Мария Стюарт влиза и това, лесно да си прави илюзии. Будни мечтатели от нейния романтичен вид рядко виждат хората и нещата в тяхната истинска мярка, а обикновено само тъй, както жадуват да ги видят. Люшкани безспирно между надценяване и разочарование, тези непоправими хора никога не отрезвяват напълно; стреснати в един блян, те стават отново жертва на друг, защото не действителността, а блянът е техният истински свят. Така и Мария Стюарт в своята бързо пламнала симпатия към загладеното момче отначало не забелязва, че под хубавата повърхност на Дарнли се крие малка дълбочина, че в опнатите мускули няма истинска сила, а зад царедворската му вещина не може да се открие никаква душевна култура. Неразглезена много от пуританската си среда, тя вижда само, че този млад принц язди великолепно на кон, танцува гъвкаво, обича музика и весели развлечения и в случай на нужда умее да скърпва приятни стихове. Такъв облъх от артистични склонности винаги й прави впечатление: тя се радва искрено, че е намерила в тоя млад принц приятен другар за танц и лов, за всички свои изкуства и игри, неговото присъствие внася разнообразие и свежия аромат на младостта в този малко скучен двор. Но и другите приемат любезно Дарнли, който съобразно наставленията на своята разумна майка се държи крайно скромно; скоро навсякъде в Единбург той е радостно посрещан гост, „well liked for his personage“, както безгрижно съобщава Рандолф, съгледникът на Елизабет. Много по-сръчно, отколкото би могъл да си представи човек за него, играе той ролята на кандидат не само пред Мария Стюарт, а на всички страни. От една страна, завързва приятелство с Давид Рицио, новия таен секретар на кралицата и довереник на Контрареформацията; през деня те играят заедно на топка, нощем спят в едно легло. Ала докато се приближава така до католическата партия, той в същото време ласкае протестантите. Неделен ден придружава реформисткия регент Мъри в неговата „kirk“, за да слуша там, привидно дълбоко трогнат, проповедта на Джон Нокс, на обед, за да отклони всяко подозрение от себе си, се храни у английския посланик и хвали добротата на Елизабет, а вечер танцува с четирите Мери. Накъсо: високото, не умно, ала добре обучено момче върши както трябва работата си и тъкмо неговата лична посредственост го закриля от всякакво прибързано подозрение.

Ала внезапно искрата е прехвръкнала и запалила неочаквано Мария Стюарт, ухажваната от крале и принцове жена започва да се домогва към това безразсъдно деветнадесетгодишно момче. Увлечението бликва в нея с напираща, нетърпелива сила, както винаги у цялостни натури, които не са пръскали и прахосвали прибързано силата на чувствата си в дребни авантюри и любовчици; Мария Стюарт изживява за пръв път женското си желание спрямо Дарнли. Защото нейният детски брак с Франсоа II не е бил нищо друго освен един вид неинкасирана дружба и в течение на дългите години оттогава жената в нея е живяла само в един вид сумрак на чувствата; сега внезапно се явява един човек, един мъж, към когото този излишък от разтопени и заприщени чувства може да се устреми като буен поток. Без да мисли и без да размисля, тя вижда, както често се случва с жените, в този първи мъж единствения, окончателния. Положително по-умно би било да почака, да изпита цената на тоя мъж. Но да изискваме логика от страстта на една млада влюбена жена, това би значело да търсим слънцето в полунощ. Защото в същността на истинската страст влиза и това, че тя остава неанализируема и ирационална. Тя не може да бъде пресметната нито преди да започне, нито дори след като е свършила. Без съмнение, изборът на Мария Стюарт е направен без каквото и да е участие на нейния инак бистър разум. Нищо в характера на това незряло, суетно и само хубаво момче не ни дава да разберем нейния възторг: подобно на безброй други мъже, които са били обичани от духовно превъзхождащи ги жени далеко над тяхната вътрешна мярка, Дарнли няма никаква друга магична сила, освен че е бил онзи, който се е изправил пред още непробуденото любовно желание на една жена в решителния и напрегнат час.

Минало е много, твърде много време, докато действително закипи кръвта на тази горда Стюартова дъщеря. Но сега тя тръпне и трепери от нетърпение. Щом веднъж Мария Стюарт иска нещо, тя няма да чака и размишлява. Какво значение могат да имат още за нея Англия, Франция, Испания, какво струва бъдещето пред това обично настояще? Не, тя не желае да продължава по-дълго отегчителната комедия с Елизабет, няма да чака сънливия кандидат от Мадрид, макар той да й донесе короната на два свята: пред нея е това ведро, младо и сладострастно момче със своята червена чувствена уста, със своите глупави детски очи, със своята току-що започнала да се проявява нежност. Да се свърже сега набързо с него, да му принадлежи по-скоро, това е единствената мисъл, която я изпълва в това състояние на блажено чувствено безразсъдство. От целия двор отначало само един знае за нейното увлечение, за нейната сладка мъка, новият таен секретар Давид Рицио, който прави всичко, за да отведе ловко кораба на любещите се в пристанището на Китера[1]. Този папски довереник съзира в брака с католик основата за настъпващото надмощие на църквата в Шотландия и неговата ревностна сводническа дейност сигурно е насочена по-малко към щастието на тази двойка, отколкото към политическите намерения на Контрареформацията. Преди още пазителите на държавния печат, преди още Мъри и Мейтлънд да се досетят за намерението на Мария Стюарт, той вече пише до папата за брачно позволително, което е нужно, защото Мария Стюарт е в четвърта степен сродница на Дарнли. Обмислил предвидливо всички последици, той запитва Филип II дали Мария Стюарт би могла да се осланя на неговата подкрепа, в случай че Елизабет създаде мъчнотии за тоя брак; да, ден и нощ работи този благонадежден агент, който вижда в успеха на брачния проект стремителния възход на своята собствена звезда и тържеството на католическото дело. Но колкото и старателно да рови и да действува, за да разчисти пътя за нетърпеливата жена, всичко е още прекалено бавно, прекалено осторожно, прекалено предпазливо. Тя не иска да чака седмици и седмици, докато писмата пълзят като охлюви по море и суша, тя е толкова сигурна в съгласието на светия отец, че не е необходимо пергамент да й потвърждава това, което нейната воля иска вече да добие. В решенията на Мария Стюарт има сляпа безусловност, дивна и безразсъдна свръх мяра. Ала накрая хитроумният Рицио съумява да осъществи и това желание на своята господарка като всяко друго: той повиква в стаята си един католически свещеник и макар да не може да се докаже, че действително се е състояло някакво предварително бракосъчетание в смисъла на църквата — в историята на Мария Стюарт никога не бива да се доверяваме напълно на отделни показания, — все пак между двамата трябва да е бил установен един вид годеж или съюз. Защото щом способният помагач Рицио се провиква „Laudato sia Dio“, никой не може вече „disturbare le nozze“[2]. Преди още другите придворни да се сетят, че Дарнли е кандидат, той в действителност е вече господар на нейния живот, а може би и на нейното тяло.

Тайната на този „matrimonio segreto“[3], остава напълно запазена, защото е поверена само на тримата и на свещеника, който е длъжен да мълчи. Но както дим издава невидим пламък, така нежност оставя подозрение за някое скрито чувство: не минава дълго време и в двора започват да наблюдават по-грижливо двамата. На всички е направило впечатление как плахо и усърдно е наглеждала Мария Стюарт своя сродник, когато младият момък неочаквано — странна болест за един годеник — заболял от шарка. Ден след ден тогава седи тя край леглото му, а той, едва оздравял, не се откъсва от нея. Първият, който започва да се мръщи, е Мъри. Той е насърчавал често (и преди всичко благонамерено за самия себе си) всички брачни планове на своята сестра: макар и строго вярващ протестант, той се е съгласил дори тя да се венчае за върховния покровител на католицизма, испанския хабсбургски син, защото Мадрид е толкова далече от Холируд, че той няма да бъде обезпокояван. Този план с Дарнли обаче застрашава неговите интереси. Мъри е достатъчно далновиден, за да разбере, че щом това тщеславно, меко като тесто момче стане крал — съпруг, тутакси ще поиска да упражнява и кралска власт. Освен това той има достатъчно политически усет, за да се досети какво целят потайните сметки на италианския писар и папски агент: възстановяване на католическото надмощие и унищожаване на Реформацията в Шотландия. В неговата решителна душа се смесват лично честолюбие с религиозно убеждение, властолюбие с национална загриженост; той вижда ясно, че ако бракът с Дарнли се осъществи, в Шотландия ще започне чуждо владичество и неговото ще свърши. Ето защо той се изправя предупредително пред сестра си, като й изтъква какви неизмерими конфликти ще предизвика тази женитба в едва умирилата се страна. И както вижда, че неговите предупреждения остават нечути, напуща с вирната глава двора.

Мейтлънд, другият изпитан съветник, също опитва да се съпротивява. Той също вижда застрашени своето положение и мира в Шотландия, и като министър и протестант застава против избора на католически принц — съпруг и лека-полека около тия двама мъже се сплотяват благородници-реформисти от цялата страна. Сега най-сетне започват да се отварят очите и на английския посланик Рандолф. От срам, че е проспал решителните часове, той описва в своите донесения влиянието на хубавия момък върху кралицата като „witchcraft“[4], и бие тревога за помощ. Но какво представляват цялата тази досада и мърморене на тия дребни хора в сравнение с бесния, необуздан, безпомощен гняв на Елизабет, когато научава за избора на Мария Стюарт. Защото действително за нейната двойнственост е отмъстено жестоко, в тази брачна игра тя е измамена и направена смешна. Под предлог, че преговарят за Лестър те са примамили успешно от ръцете й действителния кандидат и са го завлекли скрито в Шотландия; сега тя остава на сухо със своята свръхдипломация в Лондон и гледа подире им. В първата си ярост тя нарежда да хвърлят в Тауър лейди Ленъкс, майката на Дарнли, като подбудителка на цялото това сватовничество, заповядва заплашително на своя „поданик“ Дарнли да се завърне незабавно, сплашва бащата с конфискация на всичките му имущества, свиква коронен съвет, който по нейно желание обявява тази женитба като опасна за приятелството между двете страни, заплашва, значи, в прикрити думи с война. Ала в дъното на душата си изиграната жена е толкова изплашена и объркана, че в същото време се впуска в пазарлъци и преговори. За да се спаси от бламажа си, тя бързо хвърля на масата последния си коз, картата, която досега е държала в сгърчените си пръсти: за пръв път предлага на Мария Стюарт открито и задължително (сега, когато играта е загубена за нея) престола на Англия, изпраща дори — изведнъж работата става за нея спешна — нарочен посланик с валидното обещание „if the Queen of Scots would accept Leicester, she would be accounted and allowed next heir to the crown as though she were her own born daughter“, сиреч, ако шотландската кралица се съгласи да вземе Лестър, тя ще я направи наследница на короната като своя родна дъщеря. Чудесен пример за вечното безсмислие на дипломацията: това, което Мария Стюарт години наред искаше да добие с най-голямо благоразумие, настойчивост и хитрост от своята съперница — признаване на правото й върху короната, — тя може да го постигне сега с един удар тъкмо чрез най-голямата глупост в живота си.

Ала в същността на политическите концесии влиза и това, че те винаги идат твърде късно. До вчера Мария Стюарт беше още политичка, днес тя е само жена, само любеща. Да стане престолонаследница на Англия, това е била до скоро най-горещата мисъл на Мария Стюарт. Днес цялото кралско честолюбие е забравено пред по-нищожното, но по-импулсивно желание на жената — да има, да обладава по-скоро това стройно, хубаво, младо момче. Твърде късно е за заплахите, за наследническите предложения на Елизабет, твърде късно вече и за предупрежденията на честни приятели като тия на лотарингския херцог, неин вуйчо да се откаже от тоя, „joli hutaudeau“, от тоя „хубавеляк“. Нито разум, нито държавнически съображения имат вече власт над нейното неукротимо нетърпение. Тя отговаря с ирония на побеснялата Елизабет, която се е заплела в собствената си мрежа: „Недоволството на моята добра посестрима наистина ме учудва, защото този избор, който тя укорява, е станал все пак точно според нейните желания. Аз отхвърлих всички чуждоземни кандидати, избрах англичанин, който се родее с кралската кръв на двете кралства и е първият принц на Англия.“ Елизабет не може да възрази нищо, тъй като Мария Стюарт се е съобразила прекомерно дословно — разбира се, в по-друга форма — с нейното желание. Тя е избрала английски благородник и дори този, когото тя самата й е изпратила в дома с двусмислено намерение. Но понеже, без да обръща внимание на това, в безпаметната си нервност продължава да притиска Мария Стюарт с предложения и заплахи, тя става накрая груба и пряма. Толкова дълго време я възпирали с хубави слова и лъгали в очакванията й, че тя най-сетне направила избора си с одобрение на цялата страна. Равнодушни към сладките или кисели писма от Лондон, в Единбург се приготвят с най-бързо темпо за сватбата и Дарнли бива набързо провъзгласен за дук Рос; английският посланик, който в последната минута пристига в галоп от Англия с цял куп протести, идва тъкмо навреме, за да чуе, когато възвестяват, че Хенри Дарнли отсега нататък трябва да бъде наричан и титулуван („namit and stylith“) крал.

На 29 юли камбаните бият за венчавката. В малкия католически домашен параклис в Холируд един свещеник благославя съюза. Мария Стюарт, изобретателна винаги, когато се касае за достолепни церемонии, се явява по този случай за обща изненада облечена в жалейни дрехи, същите онези, които е носила при погребението на първия си съпруг, краля на Франция; с това трябва да бъде изтъкнато пред всички, че тя съвсем не е забравила лекомислено първия си мъж и застава пред венчалния олтар само за да удовлетвори желанието на своята страна. Едва след като е изслушала божествената служба и се е оттеглила в стаята си, тя отстъпва — сцената е отлично подготвена и празничното одеяние лежи вече под ръка — пред нежните молби на Дарнли: да свали жалейните дрехи и да избере краските на празника и на радостта. Долу ликуваща тълпа напира около замъка, с пълни шепи се хвърлят пари, кралицата и нейният народ се отдават с ведри сърца на веселба. За голям яд на Джон Нокс — който в същност сам, на петдесет и шест години си е взел за втора жена едно осемнадесетгодишно момиче, според него обаче не е позволена никаква друга радост освен неговата собствена — празничното хоро се люлее цели четири дни и четири нощи, сякаш най-сетне мрачината завинаги си е отишла и трябва да започне честитото царство на младостта.

Безмерно е отчаянието на Елизабет, когато тя, необручената и необручимата, научава, че Мария Стюарт е станала за втори път съпруга. Защото със своите изкуствени хитрувания тя е сбъркала страшно и е оставила за края най-лошите си карти. Тя предложи на шотландската кралица своя сърдечен приятел, отблъснаха го пред очите на целия свят. Направи възражения за Дарнли — отминаха ги равнодушно. Изпрати посланик с последно предупреждение — оставиха го да чака пред заключени врати, докато бъде извършена венчавката. Заради уважението си тя би трябвало да предприеме нещо. Би трябвало да скъса дипломатическите отношения или да обяви война. Но какъв предлог да намери? Защото Мария Стюарт е ясно и недвусмислено права: тя удовлетвори желанието на Елизабет да не избере външен принц, женитбата е без каквото и да било петно, Хенри Дарнли като най-близък претендент за английския престол и като правнук на Хенри VII е достоен за корона съпруг. Всеки протест впоследствие поради безсилието си само би показал по-ясно на света личната сръдня на Елизабет.

Ала двойнствеността е и ще остане до края на живота й своеобразно поведение на Елизабет. И след първата лоша поука тя не отстъпва от своя метод. Разбира се, тя не обявява война на Мария Стюарт, не отзовава посланика си, а се стреми подмолно да създава най-страшни неприятности на прекалено щастливата двойка. Твърде страхлива и твърде предпазлива, тя не оспорва открито владичеството на Дарнли и Мария Стюарт, а сплетничи в тъмнината срещу тях. Та в Шотландия винаги лесно могат да се намерят размирници и недоволници, щом се отива срещу наследствения господар; този път сред тях се намира дори един човек, който с окованата си енергия и честната сила на омразата надвишава с цяла глава това дребно котило. Мъри демонстративно е отсъствувал при сватбата на сестра си и неговото отсъствие е било отбелязано от посветените като лоша поличба. Защото Мъри — и тъкмо това прави неговия образ тъй силно привлекателен и тайнствен — обладава удивителен инстинкт за политическите промени на времето, отгатва с невероятно сигурно предчувствие мига, когато положението на работите ще наклони към опасност, и прави в такива случаи най-умното, което може да направи един рафиниран политик: изчезва. Той дърпа ръката си от кормилото, става внезапно невидим и неоткриваем. Както внезапното секване на реки и пресъхване на езера в природата са предвестници на стихийни катастрофи, така изчезването на Мъри означава всеки път — историята на Мария Стюарт ще докаже това — някаква политическа беда. Отначало Мъри се държи още пасивно. Той остава в замъка си, отбягва упорито двора, за да покаже, че като регент и бранител на протестантството не одобрява избора на Дарнли за крал на Шотландия. Но Елизабет иска нещо повече от обикновен протест срещу новата кралска двойка. Тя иска бунт и затова търси помощта на Мъри и на еднакво недоволните Хамилтън. Със строга заръка да не компрометира нея самата „in the most secret way“, тя натоварва един от своите агенти да подпомогне лордовете с войска и пари, „as if from himself“, така, като че той върши това на своя глава и тя не знае нищо. Парите падат в алчните ръце на лордовете като роса върху изгоряла ливада, смелостта им се връща и обещанията за военна подкрепа довежда скоро до желаното от Англия въстание.

Единствената грешка, която прави иначе тъй умният и далновиден политик Мъри, е може би тая, че наистина се осланя на най-несигурната от всички владетелки и застава начело на въстанието. Наистина този предпазлив човек не нанася веднага удар, отначало само събира тайно съюзници: в същност той ще чака, докато Елизабет открито се обяви за делото на протестантските лордове и той ще може да се опълчи срещу сестра си не като бунтовник, а като защитник на застрашената църква. Мария Стюарт пък, обезпокоена от двусмисленото поведение на брат си и с право ненаклонна да търпи неговото явно враждебно отлъчване, накарва да го поканят тържествено да се яви и оправдае пред парламента. Мъри, не по-малко горд от сестра си, не приема подобна покана като обвиняем и високомерно отказва да се подчини; тогава той и неговите привърженици биват обявени на открито пазарище за изгнаници („put to the horn“). Отново наместо разума трябва да решава оръжието.

Различието в темперамента между Мария Стюарт и Елизабет се проявява великолепно при важни решения. Мария Стюарт се показва бързо решена; нейната смелост е припряна, задъхана и бърза. Елизабет обаче поради присъщата си страхливост се бави дълго със своето решение. Преди още тя да е обмислила докрай дали да даде нареждане на ковчежника да въоръжи войска и да подкрепи въстаниците, Мария Стюарт е нанесла вече удара. Тя издава прокламация, в която отначало си разчиства сметките с бунтовниците. „Те не са доволни, че трупат богатства връз богатства и почести връз почести, тям се иска да вземат напълно в ръцете си нас и кралството ни, за да разполагат с него, както им е угодно, и да ни заставят да действуваме едничко по техните съвети — накъсо: тям се иска сами да бъдат крале и в най-добър случай да ни позволят титлата, но да си присвоят управлението на кралството.“ Без да губи нито час време, храбрата жена се мята на коня. С пищови в пояса, редом до младия си съпруг в позлатена ризница и обкръжена от останалите верни благородници, тя потегля начело на своята набързо събрана войска срещу бунтовниците. Ненадейно брачното шествие се превръща във военен поход. И тази решителност се оказва уместна. Защото мнозинството от враждебните барони е засегнато неприятно от тази нова енергия, още повече, че обещаната помощ от Англия не идва и Елизабет продължава да изпраща смотолевени думи наместо войска. Един след друг се връщат те с наведени глави пред законната владетелка, само Мъри не иска и не ще се преклони; но преди още, изоставен от всички, да може да събере истинска войска, той е вече разбит и трябва да бяга. Победоносната кралска двойка го преследва в буйна, смела езда чак до границата. С голяма мъка се спасява той в средата на октомври на английска земя.

Победата е пълна, всички барони и лордове от нейната държава стоят сега сплотени около Мария Стюарт, за пръв път Шотландия отново е всецяло в ръцете на един крал и една кралица. За кратко време дори чувството на самоувереност у Мария Стюарт избива тъй силно, че тя обмисля дали не трябва от своя страна да мине в нападение и да настъпи в Англия, където както знае, католическото малцинство би я посрещнало с ликуване като освободителка; с голям труд по-умните съветници успяват да потушат нейната разпаленост. Но във всеки случай свършено е с вежливостите сега, след като тя пръсва от ръката на своята противница всички карти, открити и скрити. Самостоятелно решената женитба беше нейно първо тържество над Елизабет, потушаването на бунта е второто: тя може сега с ясно и открито самосъзнание да гледа право в очите своята „добра посестрима“ отвъд границата.

Ако положението на Елизабет не беше завидно и преди, сега, след поражението на насърчаваните и ободрявани от нея бунтовници, то става просто страшно. Наистина открай време е било и е международен обичай да не се признават бунтовници, привличани тайно в съседната страна, в случай че бъдат разбити. Но тъй като винаги в нещастието едно премеждие бива последвано от друго, и тук, благодарение на дръзко нападение, една от Елизабетините парични пратки до лордовете е попаднала в ръцете тъкмо на Ботуел, смъртния враг на Мъри, следователно — доказателството за нейното съучастничество е ясно дадено. И втора неприятност: при бягството си Мъри, разбира се, е потърсил спасение в страната, откъдето гласно и тихо му е била осигурена подкрепа — в Англия; победеният се явява неочаквано дори в Лондон. Ужасно неприятно положение за иначе способната двуличница! Защото ако приеме в двора Мъри, бунтовника срещу Мария Стюарт, с това тя ще одобри допълнително въстанието. Ако ли пък открито и позорно отблъсне тайния си съюзник, тогава колко лесно може огорченият мъж да раздрънка всевъзможни работи за тая, която му е давала пари, нещо, което чуждите дворове е по-добре да не узнаят — едва ли някога Елизабет поради двойнствеността си, е изпадала в по-опасно положение, както в тоя миг.

Ала за щастие това е век на майсторски комедии и неслучайно Елизабет диша същия силен и крепък жизнен въздух, който дишат Шекспир и Бен Джонсън. Родена актриса, тя разбира като никоя друга кралица от театър и големи сцени: играните по онова време в Хемптън Корт и Уестминстър не са по-лоши от тия в театрите „Глоуб“ и „Форчън“. Едва узнала, че неудобният съюзник е пристигнал, още същата вечер в един вид генерална репетиция, на Мъри бива втълпена от Сесил ролята, която той на следния ден ще трябва да играе, за да спаси честта на Елизабет.

Трудно е да се измисли нещо по-безочливо от тая комедия на следната сутрин. Френският посланик е дошъл на гости и разговаря с Елизабет за политически неща — отгде да подозира, че е повикан да гледа фарс! Неочаквано влиза един прислужник и долага за идването на граф Мъри. Кралицата набръчква чело. Как? Не е ли разбрала зле? Наистина ли лорд Мъри? Как е дошъл този подъл бунтовник против нейната „добра посестрима“ в Лондон? И как се осмелява — нечувана дързост! — да се яви пред очите й, пред нея, която — цял свят знае това — е едно сърце и една душа с милата си братовчедка? Клетата Елизабет! Отначало тя не може да дойде на себе си от почуда и възмущение! Все пак след кратко мрачно двоумение тя решава да приеме „дръзкия човек“, ала боже опази — не сама! Не, тя изрично задържа френския посланик, за да си осигури свидетел за своето „искрено“ ожесточение.

Сега е ред на актьорството на Мъри. И той играе заучената сцена със строга сериозност. Още влизането му е стилизирано забележително добре като съзнание за виновност. Смирено и колебливо, не с предишната си изправена и решителна походка, облечен изцяло в черно, той пристъпва напред, превива коляно като просител и започва да говори на шотландски на кралицата. Елизабет тутакси го пресича и му заповядва да говори на френски, за да може посланикът да следи разговора им и никой после да не може да твърди, че е имала някакви тайни с такъв презрян бунтовник. Мъри мънка нещо привидно смутен, ала Елизабет тутакси започва с рязък глас: тя не разбира как той, беглец и бунтовник срещу нейната приятелка, е дръзнал да се яви неканен в двора й. Вярно, понякога между нея и Мария Стюарт е имало недоразумения, но те съвсем не са били от сериозен характер. Тя е гледала винаги на шотландската кралица като на своя добра посестрима и се надява, че ще й остане навеки такава. Ето защо, ако Мъри не може да й даде доказателства, че само от глупост или в положение на самоотбрана се е надигнал против своята владетелка, тя ще накара да го арестуват и да го подведат под отговорност за неговото бунтовническо държание. Нека, значи, Мъри се защити.

Мъри е заучил добре ролята си с помощта на Сесил и знае отлично, че може сега да каже всичко, само едно не: истината. Той знае, че трябва да вземе цялата вина върху себе си, единствено върху себе си, за да освободи от отговорност Елизабет пред посланика и да изглежда тя съвършено непричастна в заповяданото въстание. Той трябва да й даде алиби. Ето защо вместо да се оплаква от Мария Стюарт той хвали невъобразимо доведената си сестра. Тя му била отделила земи, почести и награди, които превишавали многократно неговите заслуги, затова той винаги й бил служил най-предано и само страхът от заговор срещу неговата особа, само загрижеността да не бъде убит са го подтикнали към неговата безумна постъпка. При Елизабет пък той дошъл само за да му помогне тя, тъй добрата, да добие отново прошка от своята господарка, шотландската кралица.

Това вече звучи прекрасно извинително за действителната подбудителка на въстанието. Ала Елизабет се нуждае от нещо повече. Защото тази комедия не се разиграва, за да поеме Мъри пред посланика цялата вина върху себе си, а за да заяви като главен свидетел, че Елизабет не е замесена ни най-малко в тази работа. Е, нагла лъжа никога не е струвала на опитен политик нещо повече от празна въздишка и затова Мъри потвърждава най-тържествено пред посланика, че Елизабет „не е знаела нищо за този заговор и никога не е насърчавала него или неговите приятели да откажат подчинение на височайшата си господарка“.

Сега Елизабет има желаното алиби. Тя си е измила напълно ръцете. И може с великолепен театрален патос да нахока гръмко съучастника си пред посланика: „Сега казахте истината! Защото нито аз, нито някой друг от мое име ви е насъсквал срещу вашата кралица. Едно тъй подло предателство би могло само да даде лош пример и да насърчи моите собствени поданици към бунт против мене. Ето защо гледайте да се махнете по-скоро от очите ми, вие сте недостоен предател.“

Мъри навежда много дълбоко глава, може би и за да скрие леката усмивка на устните си. Той не е забравил хилядите фунта, които са връчени на жена му и на другите лордове от името на кралицата, не е забравил писмата, заклеванията на Рандолф, обещанията на държавната канцелария. Но той знае, че ако сега се престори на „козел отпущения“, Елизабет няма да го прогони в пущинака. Френският посланик също стои мълчалив и привидно изпълнен с респект — като културен човек той умее да цени една сполучлива комедия. Той ще се ухили чак у дома си, когато седне сам пред писалището и доложи за тая сцена в Париж. Не съвсем весело е може би в тоя миг само в душата на Елизабет; вероятно тя самата не вярва, че някой й е повярвал. Но поне никой не е посмял да се усъмни открито, илюзията е запазена, какво значение има тук истината! Царствено и безмълвно излиза тя от стаята, като шумоли с широката си рокля.

Нищо друго не изтъква така добре настоящата сила на Мария Стюарт както обстоятелството, че нейната съперница трябва да си послужи с такива дребни хитрини, та след загубената битка да си осигури поне морално отстъпление. Сега шотландската кралица може да дигне гордо глава, всичко й се е удало така, както го е желала. Мъжът, който е избрала, носи корона. Бароните, които се бяха надигнали против нея, са се завърнали или скитат като изгнаници в чужбина. Положението на звездите е благоприятно и ако от тоя нов брачен съюз се роди и наследник, тогава ще се сбъдне сетният, най-великият блян: един Стюарт като претендент за престола на обединените Шотландия и Англия. Разположението на звездите е благоприятно, покой лежи над страната като рядка благодат. Сега Мария Стюарт би могла да почива и да се порадва най-сетне на пожънатото щастие. Ала закон на нейната неукротима природа е да й създават размирици и самата тя да създава размирици. Комуто е дадено буйно сърце, за него няма полза от това, че външният свят иска да му дари щастие и мир. Защото това дръзновено сърце отново и отново си създава нова орис и други опасности.

[1] Остров в Егейско море, където е имало прочут храм на Афродита. — Бел.р. ↑

[2] Да разтури сватбата (ит.). — Бел.р. ↑

[3] Таен брак (ит.). — Бел.р. ↑

[4] Магия (англ.). — Бел.р. ↑

Съдбовната нощ в Холируд
9 март 1556

В същината на всяко пълнокръвно чувство влиза и това, че то не брои, не пести, не се колебае и не пита: щом едно царствено същество обича, това означава пълно отдаване и прахосване. В първите седмици на брака Мария Стюарт просто не може да засвидетелствува достатъчно благосклонност към своя млад съпруг. Тя всеки ден изненадва Дарнли с нови подаръци: ту кон, ту дреха — стотици дребни и нежни неща, след като му е предоставила вече кралската титла и своето неспокойно сърце. „Всяка почест, която може да бъде отредена на мъж от жена — долага английският посланик в Лондон, — му е въздадена напълно и всецяло. Признати са му всяка слава, всички отличия, с които разполага тя. Не й се нрави никой, който не прилича на него, и какво да кажа повече от това, че тя му е подчинила цялата си воля.“ Съобразно буйната си природа Мария Стюарт не е в състояние да прави нещо наполовина, а всичко върши цялостно и повече от цялостно: когато се отдава, то не е нерешително, плахо, а несвястно-буйно и разточително даряване без мяра. „Тя се е поставила напълно под неговата воля — пише Рандолф — и се оставя да бъде направлявана и ръководена така, както харесва нему.“ Като страстно любеща, тя разтапя целия си живот в подчинение и прехласнато смирение. Само могъща гордост у една любеща жена може да се превърне тъй дивно в могъща всеотдайност.

Големите дарове обаче са милост само за този, който е достоен за тях, за всеки друг те се превръщат в опасност. Силните характери стават по-силни чрез неочаквано прирасналата им власт (защото властта е техен естествен елемент), слабите характери обаче загиват под незаслуженото щастие. Триумфът не ги прави смирени, а надменни — в детинската си глупост те смесват падналия им се подарък с някаква собствена заслуга. Прибързаната и неограничена щедрост на Мария Стюарт скоро се оказва съдбоносно прахосана по тоя тесногръд, суетен момък, който се нуждае още от настойник, наместо да се чувствува господар на една великодушна и милостива кралица. Защото едва забелязал каква власт е добил, Дарнли става високомерен и нахален. Той приема подаръците на Мария Стюарт като дължима нему дан, а милостта на тая кралска любов — като полагащо му се мъжко право; въздигнат в господар, той мисли, че има право да се отнася към нея като към подчинена. Вътрешно едно жалко създание с „heart of wax“[1], както презрително ще каже по-късно за него самата Мария Стюарт — разглезеният момък загубва всякакви скрупули, започва да се надува и да се бърка господарски в държавните работи. Свършено е със стиховете и с изтънчените маниери, те не са потребни вече; сега той се пъчи в съвета, говори грубо и високо, пие с другарите си и когато веднъж кралицата се мъчи да го измъкне от една такава недостойна дружина, той я изругава по такъв срамен начин, че открито унизената жена избухва в сълзи. Понеже Мария Стюарт му е дарила титлата крал — само титла и нищо повече, — той мисли, че вече наистина е крал и напира невежливо за съвладичество, за „matrimonial crown“; преди още да му е поникнала брада, деветнадесетгодишното момче иска вече да управлява Шотландия като неограничен господар. Ала всеки вижда: зад това самохвалство няма решителна воля. Скоро и Мария Стюарт не ще може вече да потулва срама, че е прахосала първото си най-хубаво любовно чувство по един непризнателен хапльо. Много късно, както толкова пъти вече, ще се разкайва сега, че е пренебрегнала добронамерените предупреждения на най-добрите си съветници.

В живота на една жена няма по-дълбоко унижение от това, че се е отдала прибързано на мъж, който е бил недостоен за такава любов: една истинска жена никога не ще може да прости такава вина нито на себе си, нито на виновния. Ала след толкова много страст между двама люде обикновената хладност и гладката вежливост биха били противоестествени: веднъж разпалено, чувството трябва да продължи да гори; то може само да промени цвета си, да тлее тъмно в омраза и презрение, наместо да пламти ярко в любов и страст. Ето защо Мария Стюарт, винаги безогледна към чувството си, щом го е осъзнала като недостойно, отдръпва благоволението си от Дарнли може би по-грубо и по-рязко, отколкото би направила това една благоразумна, пресметлива жена. От една крайност тя изпада в друга. Къс по къс отнема отново на Дарнли всичко, каквото, без да обмисля и без да смята, му е отредила в първия устрем на своята страст. За фактическо съвладичество, за „matrimonial crown“, което тя някога бе прехвърлила на шестнадесетгодишния Франсоа II, сега из един път не става вече дума. Дарнли забелязва, преизпълнен от яд, че вече не го канят на важни заседания на държавния съвет и му забраняват да носи в герба си кралските знаци. Деградиран в обикновен принц-съпруг, изведнъж сега той играе в двора наместо бленуваната главна роля само тази на сърдит словоборец. Това презрително отношение скоро бива възприето от царедворците; неговият приятел Давид Рицио не му показва вече никакви държавни документи и подпечатва, без да го пита, всички писма с неговия „iron stamp“, кралския му подпис; английският посланик отказва да го титулува „величество“ и е в състояние още по Коледа, едва половин година след медения месец, да доложи за „strange alterations“[2] в шотландския кралски двор. „Доскоро все още се казваше: кралят и кралицата, сега се говори само за съпруга на кралицата. Той бе навикнал да бъде споменаван на първо място във всички укази, сега идва на второ. Неотдавна бяха насечени монети с «Henricus et Maria», но веднага бяха изтеглени и пуснати нови. Между двамата съществуват известни несъгласия, но понеже те са «amantium irae» или «household words», домашни приказки, както казва народът, всичко това не значи още нищо с предпоставката, че не стане по-лошо.“

Но става по-лошо! Към чувствителните пренебрегвания, които е принуден да търпи книжният крал в своя собствен двор, се прибавя още тайното и най-чувствителното — пренебрегването му като съпруг. Мария Стюарт, която дълбоко в себе си е честна натура, отдавна е била принудена да се научи да лъже в политиката: ала там, където е засегнато нейното лично щастие, тя никога не може да се преструва. Едва уяснила си по какъв нищожен човек е прахосала страстта си, едва зад въображаемия Дарнли от медения месец се е показало глупавото, суетно, нахално и непризнателно момче, ето че физическата влюбеност рязко се превръща в телесно отвращение. Става съвсем непоносимо да отдава и занапред тялото си на своя съпруг, след като чувството й се е отчуждило от него.

Ето защо, почувствувала се бременна, кралицата тутакси се откъсва под всевъзможни предлози от неговата прегръдка. Тя се прави ту на болна, ту на уморена, намира винаги нови причини да му откаже. И докато през първите месеци (сам Дарнли разкрива в гнева си всички тия подробности) именно тя е била чувствено домогваща се, сега тя го кара да се вижда посрамен от честите откази. И в тази най-интимна област, в която той най-напред е добил власт над тая жена, Дарнли изведнъж се чувствува обезправен и отблъснат — твърде дълбоко и твърде болезнено оскърбление.

Дарнли няма достатъчна душевна сила да премълчи своето поражение. Глупаво и безразсъдно дърдори и крещи открито и навред за това пренебрегване, роптае и заплашва, ежи се и се заканва да си отмъсти страшно. Но колкото по-бомбастично разтръбява яда си, толкова по-смешно звучат неговите брътвежи и подир няколко месеца всички го смятат, въпреки кралската му титла, само за досаден и сърдит безделник и всеки му обръща равнодушно гръб. Никой вече не се покланя, а само се усмихва, когато този Henricus Rex Scotiae, иска, желае или настоява за нещо. А дори омразата не е тъй съдбоносна за един владетел, както всеобщото презрение.

Страшното разочарование, което изпитва Мария Стюарт от Дарнли, не е обаче само човешко, а и политическо. Тя се бе надявала, застанала до един млад, телом и духом предан съпруг да стане най-сетне независима от настойничеството на Мъри, на Мейтлънд и на бароните. Ала заедно с медения месец отлитат всички илюзии. Заради Дарнли тя е отблъснала Мъри и Мейтлънд и сега е сама повече от когато и да било по-рано. Ала натура като нейната, макар и тъй дълбоко разочарована, не може да живее без доверие; тя постоянно търси сигурен човек, на когото да може безусловно да се довери. Тя ще предпочете да избере човек от по-долен ранг, но притежаващ оная добродетел, която й е по-необходима в този шотландски двор, най-ценната от всички служителски дарби — безусловна вярност и благонадеждност.

Случайността е довела в страната й такъв човек. Когато савойският посланик маркиз Морета посещава Шотландия, в неговата свита се намира един млад пиемонтец, Давид Рицио, мургав („in visage very black“), на около двадесет и осем години, с кръгли будни очи и сочна уста, която умее да пее хубаво („parti colarmente era buon musico“). А известно е, че поетите и музикантите са добре дошли гости в романтичния двор на Мария Стюарт. От баща си и от майка си тя носи в кръвта страстно влечение към изящните изкуства, нищо друго не я възхищава и ощастливява тъй силно в мрачината на нейната среда, както да се наслаждава на хубави гласове, на свирня на цигулка и лютня. Тъкмо по това време в нейния хор липсва басист и понеже „Seigneur Davie“ (така ще го наричат занапред в тесен кръг) не само умее да пее хубаво, но е и похватен в нареждането на думи и ноти, тя моли Морета да й остави този „buon musico“ за нейна лична служба. Морета е съгласен, а също така Рицио, който бива назначен с шестдесет и пет фунта годишна заплата. Обстоятелството, че в сметководните книги го пишат „David le Chantre“ между прислугата като „valet de chambre“[3] не означава само по себе си нещо унизително, тъй като чак до Бетховеново време в дворовете причисляват дори музиканти с божествена дарба просто към прислугата. Още Волфганг Амадеус Моцарт и старият беловлас Хайдн, макар прочути вече в цяла Европа, не се хранят на дворцова трапеза редом с благородниците и князете, а на гола маса с конярите и стайните прислужници.

Рицио обаче заедно с хубавия си глас е донесъл и бистър ум, ведър, жив разсъдък и висока художествена култура. Той владее латински също така добре, както френски и италиански, и пише на добър стил; един от неговите запазени сонети показва поетичен вкус и истинско чувство за форма. Скоро за него се явява желаният случай да напусне масата на слугите. Тайният секретар на Мария Стюарт, Роле, не показва голяма съпротивителна сила срещу епидемичната в шотландския двор болест: срещу английския подкуп. И кралицата се вижда заставена набързо да го уволни от заеманата длъжност. На свободното място в нейния работен кабинет се врежда сега гъвкавият Рицио и от тоя миг той се издига бързо все по-високо и по-високо. От обикновен писар става за кратко време неин съветник. Скоро вече не Мария Стюарт диктува писмата на пиемонтския секретар, а той ги съставя по лично усмотрение; след няколко седмици неговото влияние в шотландските държавни работи започва вече да се чувствува. Бързата женитба с католическия принц-съпруг Дарнли е предимно негово дело и извънредната твърдост, с която кралицата отказва да помилва Мъри и другите шотландски въстаници, последните приписват не без право на неговите хитро скроени игри. Това, че Рицио покрай другото е бил и агент на папата в шотландския двор, е може би истина, може би само подозрение; но макар и предан страстно на папското, на католическото дело, той все пак служи на Мария Стюарт по-самопожертвувателно, отколкото й е било служено досега в Шотландия. А у когото Мария Стюарт вижда вярност, него тя съумява да възнагради заслужено, на когото може да говори с отворено сърце, нему отваря и ръката си. Явно, прекалено явно отличава тя Рицио, подарява му скъпи дрехи, поверява му държавния печат и всички държавни тайни. Не минава много време и слугата Давид Рицио е станал големец, който се храни на трапезата на кралицата с нейните приятелки, помага от сърце в качеството на „maitre de plaisir“, също както някога Шатлар (злокобно братство по съдба) в устройването на музикални тържества и други забави в двора, и служебното отношение става все повече и повече приятелска връзка. Този чужденец от долно потекло, за завист на прислугата, има право да стои до късна нощ в най-задушевна близост в кралските покои; най-висшата държавна служба бива извършвана от един докаран като принц и високомерно недостъпен мъж, който само преди няколко години е пристигнал в тоя двор съвършено беден, в окъсани лакейски дрехи, с нищо друго у себе си освен мъничко благозвучие в гърлото. Сега в шотландското кралство не се взема вече нито едно решение без негова воля и знание. Но макар и господар на всички други, Рицио все пак остава в същото време най-верният слуга на своята кралица.

И втори сигурен стълб на нейната самостоятелност — не само политическата, а и военната власт — е сега в надеждни ръце. И тук до нея е застанал нов човек, лорд Ботуел, който още на младини се е борил за делото на нейната майка Мари дьо Гиз срещу лордовете на протестантското духовно братство, макар самият той да е протестант, и е бил принуден да напусне Шотландия поради омразата на Мъри. Завърнал се след падането на своя смъртен враг, той се поставя заедно с приближените си на разположение на кралицата. И тази сила не е малка. Самият той неустрашим войник, готов на всякаква авантюра, желязна натура, еднакво страстен в любовта, както и в омразата си, Ботуел има зад себе си своите поддръжници, своите войници. А неговата особа сама по себе си значи вече една решителна армия; Мария Стюарт с признателност го назначава за велик адмирал и знае, че той ще долети, за да отбранява нея и короната й срещу когото и да било.

С тези двама верни другари двадесет и три годишната Мария Стюарт полага най-сетне яко в ръката си двете юзди на властта, политическата и военната. Сега тя би могла за пръв път да се реши да управлява сама срещу всички, а непредпазливата жена е готова на всяка опасност.

Обаче винаги, когато в Шотландия някой крал е намислил действително да владее, лордовете се опълчват срещу него. За тези непокорни вироглавци нищо не може да бъде по-нетърпимо от монархия, която нито се стреми да ги спечели на своя страна, нито се плаши от тях. Мъри и другите изгнаници напират от Англия за разрешение да се върнат в родината. Те употребяват всички средства, дори сребърните и златните, и понеже Мария Стюарт неочаквано става твърда, негодуването на благородниците се насочва на първо място срещу нейния съветник Рицио; скоро из замъците започва да се носи таен ропот и мълва. Ожесточените протестанти усещат, че в Холируд работи една тънка дипломация от макиавелистическа школа. Те по-скоро предугаждат, защото не могат да знаят, че Шотландия трябва да бъде въвлечена в големия таен план на Контрареформацията, че може би и Мария Стюарт действително се е задължила вече пред великата католическа уния. Отговорен за това е на първо място чужденецът — натрапникът Рицио, който наистина е спечелил неограниченото доверие на своята господарка, но иначе няма нито един приятел в този двор. Умните винаги постъпват най-неразумно. Вместо да потулва скромно своята власт, Рицио я излага самохвално на показ — вечна грешка на всички, които се издигат бързо. Преди всичко обаче за гордите шотландски аристократи е непоносимо да гледат как един бивш слуга, един пришелец, странствуващ музикант от най-съмнително потекло, има право да стои по цели часове на интимен разговор в покоите на кралицата, непосредствено до спалнята й. Все по-яростно става подозрението, че тези потайни беседи целят изкореняването на Реформацията и установяването на католицизма. И за да пресекат своевременно всички подобни планове, неколцина протестантски лордове се сплотяват тайно в заговор.

Шотландските благородници обаче от векове насам знаят един и същи метод за разправа с неудобни противници: убийството. Едва когато бъде стъпкан паякът, който тъче всички тия скрити нишки, едва когато бъде премахнат този гъвкав, непроницаем италиански авантюрист, едва тогава те ще станат отново господари, тогава Мария Стюарт ще бъде отново послушна. Този план за премахване на Рицио чрез убийство, изглежда, е спечелил още твърде рано привърженици, защото месеци преди това престъпление английският посланик вече съобщава в Лондон: „Бог ще отреди или нему някакъв бърз край, или тям несретен живот.“ Дълго време обаче заговорниците не се осмеляват да се разбунтуват открито. В сърцата им е заседнал твърде дълбоко ужасът от бързината и твърдостта, с които Мария Стюарт е смазала последния бунт и те нямат никакво желание да споделят съдбата на Мъри и на другите изгнаници. Не по-малко се боят и от желязната ръка на Ботуел, който обича да удря здравата, и за когото знаят, че е твърде високомерен, за да влезе с тях в общ заговор. Те могат само да роптаят и тайно да свиват пестници, докато най-сетне един от тях — дяволски гениална мисъл — скроява план: убийството на Рицио да бъде превърнато от бунтовнически акт в легално и патриотично дело, като начело на заговора бъде поставен за покровител крал Дарнли. На пръв поглед тази мисъл изглежда неразумна. Владетелят на една страна в заговор срещу собствената си жена, кралят срещу кралицата? Ала тая комбинация се оказа психологически права, защото у Дарнли, като у всеки малодушен човек, пружина на всички негови действия е неудовлетворената суетност. И на Рицио е дадена такава голяма власт, че сваленият Дарнли не може да не се сърди завистливо на своя някогашен приятел. Този пришелец-голтак води дипломатически преговори, за които той Henricus, Rex Scotiae, не бива уведомяван; той седи в покоите на кралицата до един и до два часа през нощта — значи часовете, които съпругата би трябвало да прекарва със своя венчан съпруг — и властта му расте ден след ден в същата степен, в която намалява неговата собствена власт пред целия двор. Отказът на Мария Стюарт да му въздаде правото на съвладичество, „matrimonial crown“, Дарнли отвежда върху влиянието Рицио и дори само това би било достатъчно да раздуха омразата в един оскърбен и вътрешно неблагороден човек. Лордовете обаче капват още по-парлива отрова в отворената рана на неговата суетност, те дразнят Дарнли там, дето е най-чувствително уязвен — в мъжката му чест. Чрез всевъзможни недомлъвки разбуждат у него подозрението, че Рицио дели с кралицата не само трапезата, а и леглото. Това само по себе си недоказуемо предположение добива особена правдоподобност за сърдития Дарнли поради обстоятелството, че в последно време Мария Стюарт все по-често е отказвала на съпружеските му искания. Нима това — жестока мисъл — става затуй, защото тя предпочита тоя тъмнокож музикант? Оскърбено честолюбие, което няма смелостта да се изяви открито и ясно, може лесно да бъде спечелено за подозрение; човек, който не вярва сам на себе си, става бързо недоверчив към всеки друг. Не е нужно лордовете да го подстрекават дълго време, за да го смутят и озлобят. Скоро Дарнли е твърдо убеден, „че му е нанесено най-голямото безчестие, което може да сполети един мъж“. И затова невероятното се случва: кралят застава начело на заговора срещу своята собствена жена, срещу кралицата.

Никога не е било доказано, нито има голяма вероятност да бъде установено, че този дребен мургав музикант Давид Рицио действително е бил любовник на кралицата. Самият факт, че Мария Стюарт показва открито пред целия кралски двор благосклонното си отношение към своя частен секретар отхвърля това предположение. Дори ако приемем, че между духовната близост на мъж и жена и плътските отношения съществува много малка граница, която може да бъде премината внезапно в някой напрегнат момент или в резултат на несъзнателен жест, все пак по отношение на Рицио Мария Стюарт, кралицата на Шотландия, жена очакваща дете, показва своето кралско приятелство с такова доверие и безгрижност, каквито никога не биха били проявени при подобни обстоятелства от една прелюбодейка. Ако тя наистина имаше незаконна връзка с Рицио, първата и най-естествена нейна мисъл би била да отбягва да дава признаци на явна интимност. Тя не би свирила или играла карти със своя любовник до среднощ в покоите си, нито би се уединявала с него в кабинета, когато изготвя дипломатическата си кореспонденция. Но както вече бе станало в случая с Шатлар, едно от нейните привлекателни качества се превръща в заплаха за самата нея: абсолютната й самоувереност, когато знае, че е безупречна, нейното презрение по отношение на онова, което „хората казват“, пълното пренебрегване на слуховете и клюките, естествената й безгрижност. Почти винаги непредпазливостта съпровожда куража, както добродетелите — опасността, подобно на двете страни на една монета. Само страхливците и онези, които не са сигурни в себе си, се страхуват от всяко подобие на вина и действуват внимателно и пресметливо.

Но когато веднъж слуховете са обвинили една жена в непочтено поведение, колкото и зловредни и безсмислени да са, тогава вече няма покой. Те се разпространяват от уста на уста, като непрекъснато подхранват злостното любопитство. Половин век по-късно Анри IV, крал на Франция, продължава да поддържа клеветата, като казва шеговито на Джеймз I (когото Мария Стюарт носи този момент в утробата си), че той заслужава да се нарича „Соломон“, защото подобно на библейския цар и той е син на Давид. За втори път репутацията на Мария Стюарт бива сериозно накърнена не от грешка, а поради непредпазливостта й.

Самите заговорници, които подстрекават Дарнли, не вярват в собствената си измислица, защото две години по-късно обявяват тържествено този уж незаконен син за крал Джеймз VI. Тези надменни лордове никога не биха положили клетва за вярност пред незаконния потомък на един пътуващ музикант. Въпреки омразата си те приели истината по този въпрос, а клетвата само им послужила да пришпорят Дарнли. Той бил прекомерно раздразнен, побъркан от чувството си за малоценност и подозрението подействувало със страшна сила. Изгаряйки го като огън, то вляло ярост в кръвта му и Дарнли като бик се хвърлил срещу червения плащ, размахван пред очите му, и така слепешката влязъл в заговора. Без да мисли, се оставил да бъде въвлечен в конспирация срещу неговата собствена съпруга, така че след няколко дни никой повече от него не жадувал за кръвта на Рицио, неговия близък приятел, с когото споделял трапезата и леглото — незначителния музикант от Италия, който му помогнал да получи короната.

По онова време за шотландската аристокрация политическото убийство представлява тържествено дело: ударът не бива нанасян буйно и бързо в първия гняв, а съучастниците се обвързват старателно с печати и писма за тая странна рицарска сделка, сякаш тя е позволена от закона; чест и клетва не биха им дали достатъчно сигурност, защото те много добре се познават един друг. При всички насилствени начинания се съставя, както при търговски договор, чисто и ясно на пергамент един тъй наречен „covenant“ или „bond“, чрез който високопоставените бандити се обвързват взаимно на живот и смърт, защото само като група, като клика, като роднинска шайка се чувствуват достатъчно смели да се надигнат срещу своите владетели. Този път — за пръв път в шотландската история — заговорниците са почетени с кралски подпис върху такъв договор. Между лордовете и Дарнли биват сключени напълно честно и справедливо два контракта, в които точка по точка изместеният крал и изключените барони взаимно се задължават да извият ръцете на Мария Стюарт и да й изтръгнат властта. Дарнли обещава в първия договор във всички случаи да остави заговорниците ненаказани, „shaithless“, и лично да ги закриля и брани дори в присъствие на кралицата. Той обещава по-нататък, че изгнаните лордове ще бъдат пуснати да се завърнат свободно и ще им бъдат простени всички техни „faults“ тутакси, щом му бъде прехвърлена кралската власт, отказваното досега от Мария Стюарт „matrimonial crown“; по-нататък той заявява, че ще брани тяхната „kirk“ от всяко ограничение на нейните права. В замяна на това заговорниците-лордове от своя страна обещават във втория договор — в „насрещното писмо“, както бихме се изразили на търговски език — да облекат Дарнли в това „matrimonial crown“ и дори (ще видим, че те необмислено са взели пред вид тази възможност) в случай на преждевременна смърт на кралицата да му въздадат кралско право. Ала зад тия привидно ясни думи се мярка нещо повече от това, което схваща Дарнли — английският посланик долавя правилно истинския текст, — именно намерението въобще да се отърват от Мария Стюарт и с помощта на някоя „нещастна случайност“ да я обезвредят едновременно с Рицио.

Едва сложени подписите под тая срамна разменна сделка и ето че пратениците вече препускат на коне, за да уведомят Мъри да се приготви за връщане. Английският посланик, който съдействува пряко на комплота, поема от своя страна грижата Елизабет навреме да узнае за кървавата изненада, която се готви на съседната й кралица. „Зная сега положително — е писал той в Лондон още на 13 февруари, значи дълго време преди убийството, — че кралицата се разкайва за женитбата си и ненавижда него и целия му род. Зная също, че той вярва, че има съучастник в играта си («partaker in play and game») и че между бащата и сина са в ход известни хитро скроени сметки да се доберат до короната против волята й. Зная, че ако те успеят, през следващите десет дни, с одобрението на краля, на Давид ще бъде прерязан гръклянът.“ Но този съгледвач, изглежда, е имал точни сведения и за по-задните намерения на заговорниците. „До ушите ми стигнаха и по-лоши неща, дори за покушение срещу особата й.“ След това писмо не може вече да има никакво съмнение, че заговорът си е поставил и други цели, не само тия, които са доверени на слабоумния Дарнли, и че ударът, който се готви уж само срещу Рицио, е насочен срещу самата Мария Стюарт и нейният живот е застрашен почти толкова, колкото и неговият. Ала вбесеният Дарнли — най-страхливите са винаги най-жестоки, щом почувствуват сила зад себе си — жадува за някакво особено рафинирано отмъщение за мъжа, който му е отнел печата и доверието на неговата жена. За да унизи жена си, той изисква убийството да бъде извършено в нейно присъствие — безумство на малодушен човек, който се надява да сломи чрез „наказание“ една силна натура и да обуздае отново чрез брутално насилие една жена, която го презира. Действително, съобразно желанието му, клането бива преместено в покоите на бременната жена, а за най-удобен ден бива избран девети март; гнусотата на изпълнението трябва да превъзхожда гнусотата на покушението.

Докато Елизабет и нейните министри в Лондон знаят всички подробности от преди седмици (без тя да предупреди застрашената посестрима), докато Мъри държи на границата оседлани конете и Джон Нокс подготвя вече проповедта, с която ще възвеличи убийството като подвиг, „most worthy of all praise“, Мария Стюарт, предадена от всички, не подозира нищо. Тъкмо през последните дни Дарнли — притворството винаги прави предателството особено отвратително — се е показал необикновено послушен и нищо не може да я накара да предполага каква нощ на страхотии и на продължаваща още много години съдбовност ще започне със спускащата се на девети март вечер. Рицио, наопаки, е получил предупреждение от неизвестна ръка, ала не му обръща внимание, защото същия ден следобед Дарнли, за да приспи недоверието му, го поканва да изиграят една игра на тенис. Весело и безгрижно приема музикантът тази покана на своя добър предишен приятел.

Междувременно настъпва вечерта. Както винаги Мария Стюарт е поръчала да й донесат вечерята в стаята на кулата, която се намира на първия етаж до спалнята й: това е малък салон, в който има място само за най-интимни дружески срещи. Един тесен семеен кръг — неколцина благородници и заварената сестра на Мария Стюарт, е заел място около тежката дъбова маса, осветена от восъчни свещи в сребърни канделабри. Срещу кралицата седи Давид Рицио, докаран като големец, с шапка a la mode de France на главата, в копринена горна дреха с кожени обшивки; той разказва живописно и след яденето може би ще посвирят малко или ще се позабавляват по някакъв друг ленив начин. Няма нищо необикновено и в това, че из един път завесата, която води към спалнята на кралицата се дръпва и влиза Дарнли — кралят, съпругът; тутакси всички стават на крака, сторват място на редкия гост до съпругата му, която той леко прегръща и поздравява с юдинска целувка. Разговорът продължава оживено, чиниите и чашите звънят весело като приятна музика.

Ала завесата се вдига втори път. Сега всички трепват учудени, ядосани, уплашени, защото зад вратата като черен ангел в пълно въоръжение се е изправил човекът, от когото всички се страхуват и го бедят като магьосник, лорд Патрик Рутвън, един от заговорниците, с гол меч в ръка. Лицето му е неподвижно и особено бледо, защото има треска и е станал от леглото тежко болен само за да не пропусне похвалното дело; в неговите пламнали очи се чете твърда, решителност. Кралицата, която тутакси предугажда някаква беда — защото никой освен нейния съпруг няма право да използува тайната вита стълба, която води в спалнята й — запитва повелително строго Рутвън, кой му е разрешил да влиза недоложен при нея. Рутвън обаче отговаря хладнокръвно, със спокойна сдържаност, че не възнамерява нещо нито срещу нея, нито срещу някого другиго. Неговото идване се отнасяло единствено до оня страхопъзльо Давид, „yonder poltroon David“.

Рицио пребледнява под разкошната шапка и се вкопчва с ръка за масата. Той е разбрал тутакси какво му предстои. Сега може да го брани още само неговата господарка, само Мария Стюарт, тъй като кралят няма никакво намерение да изпъди нахалника, а си седи студен и смутен, като че цялата тази работа не го засяга. Мария Стюарт веднага се опитва да посредничи. Тя запитва в какво укоряват Рицио, какво престъпление е извършил.

Рутвън свива презрително рамене и казва: „Ask your husband.“[4]

Мария Стюарт неволно се обръща към Дарнли. Ала в решителния час този малодушник, който от седмици насъсква към това убийство, се уплашва и сгушва. Той няма смелостта да застане открито и ясно зад своите съучастници. „Не зная нищо за цялата тази работа“ — излъгва смутено той и извръща очи.

Но в този миг зад завесата отново се чуват твърди стъпки и звън на оръжие. Съзаклятниците са се изкачили един след друг по тясната стълба и затварят като желязна стена пътя за отстъпление на Рицио. Бягството е вече невъзможно. Ето защо Мария Стюарт се опитва да спаси своя верен служител поне чрез преговори. Ако Давид трябва да бъде укорен в нещо, тогава тя самата ще го повика пред парламента на благородниците, но сега, заповядва тя, Рутвън и всички други да напуснат покоите й. Ала те не се подчиняват. Рутвън се е приближил вече към бледия като мъртвец Рицио, за да го улови, друг един мята въже около тялото му и започва да го тегли навън. Настъпва страшна бъркотия, при която бива обърната масата и свещите угасват. Рицио, невъоръжен и слабичък, човек, който не е нито боец, нито герой, се хваща разтреперан за роклята на кралицата, страхливият му вик еква пронизително в блъсканицата: „Madonna, io sono morto, giustizia, giustizia!“[5]. Ала един от заговорниците насочва пълния пищов срещу Мария Стюарт и би дръпнал спусъка съобразно решението на заговора, ако друг един не го отбива своевременно; сам Дарнли държи здраво с двете си ръце тежкото тяло на бременната жена, докато другите измъкват от стаята смъртно уплашения клетник, който бясно вие и се брани. Още един път, когато вече го влачат през съседната спалня, той се вкопчва за леглото на кралицата и тя безсилна слуша неговите викове за помощ. Но безмилостните мъже откъсват със сила пръстите му и продължават да го влачат чак до парадната зала; там се нахвърлят вкупом и като бесни върху него. Намерението им било уж само да арестуват Рицио и после на другия ден да го обесят тържествено на пазарния площад. Ала възбудата ги вбесява. Като състезатели мушкат те отново и отново беззащитния човек с камите си и опиянени от димящата кръв, се разяряват накрая дотам, че започват взаимно да се нараняват. Подът гизне вече мокър и червен, а те все още продължават да беснеят. Едва след като са изтръгнали последното дихание от потръпващото тяло на нещастника, кървящо с повече от петдесет рани, те го пускат. И трупът на най-верния приятел на Мария Стюарт бива хвърлен от прозореца на двора като страхотно обезобразена купчина месо.

Преизпълнена с ожесточение, Мария Стюарт чува всеки предсмъртен вик на своя предан служител. Ала безсилна с тромавото си бременно тяло да се изскубне от Дарнли, който я държи желязно в ръцете си, тя все пак се бунтува с цялата сила на страстната си душа против нечуваното унижение, нанесено й пред очите на нейните поданици в собствената й къща. Дарнли може да й стиска ръцете, но не и устните; кипнала в безумна ярост, тя заплюва със смъртното си презрение този страхливец. Нарича го предател и син на предател, обвинява себе си, че е възкачила на престола такова нищожество като него; това, което у тая жена е било досега само отвращение към нейния съпруг, се закалява през тия минути в незабравима, неугасима ненавист. Напусто Дарнли се мъчи да извини своето поведение. Той я укорява, че от няколко месеца насам тя постоянно му е отказвала физически, че е отделяла повече от времето си за Рицио, отколкото за него, нейния съпруг. Мария Стюарт не пести най-страшните заплахи и срещу Рутвън, който в този миг е влязъл в стаята и изтощен от извършеното, се отпуска на един стол. Да би могъл Дарнли да чете в очите й, би изтръпнал от убийствената омраза, която нескрито пламти насреща му. И ако сетивата му бяха по-будни и по-умни, би трябвало да проумее опасното в нейните думи, че тя не се смята занапред негова жена и няма да си разреши покой и отдих дотогава, докато неговото сърце не бъде изпълнено с такава скръб, с каквато е изпълнено нейното в този час. Дарнли обаче, способен само на кратки и дребни страсти и в неведение как смъртно дълбоко е уязвил гордостта на Мария Стюарт, не подозира, че в тоя миг тя е произнесла вече неговата присъда. Клетият и жалък предател, който глупаво се оставя да бъде мамен от всички, мисли, че сега, когато изтощената жена млъква и видимо безволно се оставя да бъде отведена в стаята си, устоите на нейната сила окончателно са разбити и тя отново ще му бъде покорна. Но той скоро ще узнае, че омраза, която умее да мълчи, е по-опасна и от най-бесните слова и че който веднъж е оскърбил смъртно тази горда жена, сам се е обрекъл на смърт.

Виковете за помощ на отвлечения Рицио и шумът от оръжията в кралските покои са разбудили целия замък: верните привърженици на кралицата Ботуел и Хънтли изскачат с меч в ръка от стаите си. Ала заговорниците са предвидили и тази възможност; Холируд е обграден от всички страни от техни въоръжени служители, затворен е всеки достъп, за да не може от града своевременно да бъде доведена помощ за кралицата. За да спасят живота си и за да могат навреме да повикат войска за освобождаване на замъка от обсадата, на Ботуел и Хънтли не остава друг път, освен да скочат от прозорците. Когато те надават тревога, че е застрашен животът на кралицата, градоначалникът заповядва веднага камбаните да заехтят за бедствие, гражданството се събира и потегля през градските порти към Холируд, за да види и да говори с кралицата. Ала вместо кралицата ги посреща Дарнли, който лъжливо ги успокоява, че не се е случило нищо, в замъка са премахнали само един чуждестранен шпионин, който искал да доведе испански отреди в страната. Разбира се, градоначалникът не смее да се усъмни в думите на краля, добрите граждани отново се прибират тихо по домовете си и Мария Стюарт, която напусто се е мъчила да прати вест на приближените си, остава затворена под строга стража в покоите си. На нейните придворни дами и прислужнички е забранен всякакъв достъп, всички врати и порти в замъка се пазят от тройна стража: за пръв път в живота си тази нощ Мария Стюарт от кралица е станала пленница. Заговорът е успял до последната подробност. На двора плува в локва кръв разкъсаният труп на най-добрия й служител, начело на враговете й стои кралят на Шотландия, защото сега, когато тя няма дори право да напуска стаята си, короната е присъдена нему. Из един път тя е паднала от най-високото стъпало — безсилна, изоставена, без поддръжници, без приятели, обградена от омраза и гавра. Всичко изглежда загубено за нея през тази страшна нощ, ала под чука на съдбата се закалява едно горещо сърце. Тъкмо в мигове, когато се касае за свободата, за честта, за престола й, Мария Стюарт намира в себе си повече сили, отколкото у всички свои поддръжници и служители.

[1] Восъчно сърце (англ.). — Бел.пр. ↑

[2] Странни промени (англ.). — Бел.р. ↑

[3] Камериер (фр.). — Бел.пр. ↑

[4] Попитайте мъжа си (англ.). — Бел.пр. ↑

[5] Господарке, аз съм мъртъв, справедливост, справедливост (ит.). — Бел.пр. ↑

Предадени предатели
Март до юни 1566

Опасността в човешки смисъл е за Мария Стюарт винаги щастие. Само в решителни мигове, когато е заставена да напрегне последните си сили, виждаме какви извънредни способности са скрити в тази жена: безусловна, желязна решителност, бърз и буден поглед, буйна и дори героична смелост. Обаче, за да се даде ход на тези нейни крайни сили, трябва предварително да се докосне грубо най-съкровената глъбина на нейното същество. Едва тогава тези иначе игриво пръснати душевни сили се събират в действителна енергия. Който се мъчи да я унизи, в същност я ободрява; всяко изпитание на съдбата става за нея, в по-дълбок смисъл, придобивка и дар.

Тази нощ на първо унижение променя характера на Мария Стюарт, и то завинаги. В горнилото на тази страшна поука, когато прекаленото й нехайно доверие в един миг е измамено от нейния съпруг, от нейния брат, от нейните приятели и поданици, всичко у тази иначе женствена и мека жена става твърдо като стомана и добива същевременно леката гъвкавост на добре закален в огъня метал. Но както истинският меч има две остриета, така и нейният характер става двойнствен от онази нощ, от която водят началото си всички последвали злочестини. Голямата кървава трагедия е започнала.

Единствено мисълта за разплата изпълва сега нейните сетива, когато тя, заключена в стаята си, пленница на предателски поданици, ходи неспирно напред-назад и премисля непрекъснато само едно, обсъжда само едно: как да разбие обръча на своите врагове, как да отмъсти за кръвта на своя верен служител, която още капе топла от подовите дъски, как да превие или да сложи върху дръвника главите на всички ония, които непокорно се надигнаха и сложиха ръка на нея, помазаната кралица? Пред вид понесената неправда на тази довчера рицарска боркиня отсега нататък всяко средство изглежда позволено и справедливо. Става една вътрешна промяна: тази, която досега е била непредпазлива, е вече предпазлива и потайна; тази, която досега е била прекалено честна, за да излъже някого, се научава да се преструва; тази, която досега си бе играла fair play с всички хора, ще насочи сега всички свои необикновени умствени способности към едно: да бие предателите с техните собствени хитрини. Често човек се поучава за един-единствен ден повече, отколкото по-рано за месеци и години; такъв решителен урок е получила Мария Стюарт сега за цял живот: камите на заговорниците са убили пред очите й не само верния служител Рицио, но и дълбоко вътре предишните безгрижна доверчивост и откровеност на нейното същество. Каква грешка да бъде лековерна към предатели, честна към лъжци, каква глупост да показва разкрито сърцето си пред безсърдечни! Не, сега тя ще се преструва, ще потулва чувствата си, ще прикрива озлоблението си, ще бъде любезна към ония, на които ще бъде постоянен враг, и ще чака с тайна омраза часа, в който може да отмъсти за убития приятел, часа на възмездието! Сега ще напрегне цялата си сила, за да забули истинските си мисли, за да приспи враговете, докато са още опиянени от тържеството на успеха; по-добре един ден или два дни още да се преструва унизена пред негодниците, за да ги унижи после окончателно! Подобно чудовищно предателство може да бъде отмъстено само като се предателствува още по-смело, още по-дръзко, още по-динамично спрямо предателите.

Мария Стюарт съставя плана си с онази светкавична гениалност, която смъртната опасност вдъхва дори на немощни и лениви натури. Тя схваща с един-единствен поглед, че нейното положение е съвсем безнадеждно, докато Дарнли и заговорниците са сплотени. Само едно може да я спаси: ако й се удаде своевременно да забие клин в ядрото на заговорниците. Понеже не може да разкъса с един напън веригата, която я души, трябва да се опита да я изпили с лукавство на най-слабото място: трябва да превърне един от предателите в предател на другите. А тя знае прекалено добре кой е най-слабият по душа от всички тия нагли измамници: Дарнли, това „heart of wax“, което покорно се оставя да бъде формирано от всяко по-силно натискане с пръсти.

Още първата мярка, която измисля Мария Стюарт, е психологически майсторска. Тя заявява, че е обзета от силни родилни болки. Възбудата от миналата нощ, бруталното убийство пред очите на бременна в петия месец жена — това действително трябва да направи вероятна възможността за преждевременно раждане. Мария Стюарт се преструва, че има страшни гърчове, ляга тутакси на легло и сега никой, ако не иска да поеме върху себе си укора за най-брутална жестокост, не може да откаже на бременната помощта на нейните прислужнички и на лекаря. На първо време Мария Стюарт не иска повече, защото с това строгият надзор е пробит. Сега най-сетне има възможност да праща по своите верни прислужнички вести на Ботуел и Хънтли и да подготви всичко за своето бъдещо бягство. Освен това чрез заплахата за преждевременно раждане тя поставя в неприятно морално угнетение заговорниците и особено Дарнли. Защото детето, което носи в утробата си, е престолонаследник на Шотландия и престолонаследник на Англия; ужасна отговорност би паднала пред очите на целия свят върху бащата, ако той поради садизма си — да извърши убийство пред очите на бременна — убие и детето в утробата й. Дарнли се явява твърде загрижен в стаята на своята съпруга.

И сега започва една сцена от шекспировска мярка, сцена, която по своята удивителна неправдоподобност би могла да се сравни само с онази, в която Ричард III пред ковчега на убития от него съпруг ухажва вдовицата и я спечелва. И тук убитият лежи още незаровен на земята, и тук убиецът и съучастникът стои пред човек, спрямо когото е извършил най-долното предателство, което можем да си представим, и тук изкуството на преструвката добива демонично красноречие. Никой не е бил свидетел на тази сцена; знае се само нейното начало и нейният изход. Дарнли отива в стаята на жена си, която вчера смъртно е унизил и която в първата и най-съкровена искреност на своето възмущение също му се е заканила със смъртно отмъщение. Също като Кримхилда пред трупа на Зигфрид вчера тя още е свивала пестници срещу убиеца, но и като Кримхилда, заради отмъщението, през тази нощ се е научила да прикрива омразата си. Дарнли не намира вече вчерашната Мария Стюарт, гордо изправената противница и отмъстителка, а една клета, сломена жена, уморена до смърт, отстъпчива, болна — жена, която покорно и нежно дига очите си към него, силния тираничен мъж, който й се е показал като господар. Суетният глупак жъне целия онзи триумф, за който вчера тъй дивно е мечтал: най-сетне Мария Стюарт отново го ухажва. Откакто е почувствувала желязната му ръка, тя, гордата и високомерната, отново е станала кротка като агне. Откакто е отстранил този италиански негодник, тя отново служи на своя истински господар и наставник.

Подобно бързо преобразяване би трябвало да изглежда подозрително за един умен и разсъдлив мъж. В ушите му би трябвало още да кънти пронизителният вик, с който вчера тази жена със святкащи като убийствен меч очи го е нарекла предател и син на предател. Той би трябвало да си спомни, че тази Стюартова дъщеря не знае прошка за позор и забрава за оскърбление. Но Дарнли е лековерен като всички суетни хора, когато ги ласкаят, и забраван като всички глупци. И освен това — странно заплитане — от всички мъже, с които се е срещала Мария Стюарт, това разпалено момче е онзи, който чувствено я е обичал най-страстно; този алчен момък е привързан с кучешка покорност към нейното тяло и нищо друго не го е раздразнило и ожесточило тъй силно, както обстоятелството, че в последно време тя изведнъж е започнала да отблъсва неговите прегръдки. И сега — ненадейно чудо — жадуваната отново му се обещава всецяло. По-рано отказваща, сега тя го моли да остане тая нощ при нея и неговата сила тутакси се стопява! Тутакси той става отново нежен и покорен, неин душевен роб, неин слуга, неин верен ратай. Никой не знае с каква рафинирана измама Мария Стюарт накрая е извършила чудото на обръщането на апостол Павел. Но не са минали още двадесет и четири часа от убийството и ето че Дарнли, който току-що с лордовете е измамил Мария Стюарт, вече е безволно готов на всичко и ще направи всичко, за да измами вчерашните съучастници: още по-лесно, отколкото са го привлекли другите, жената подмамва покорния назад към себе си. Той й съобщава имената на всички съучастници, склонява да улесни бягството на Мария Стюарт, готов е малодушно да стане оръдие на едно отмъщение, което накрая трябва да стигне и него самият като пръв предател между предателите. Като послушно оръдие напуска той стаята, в която мисли, че влиза като господар и повелител. С едно-единствено дръпване, само няколко часа подир най-дълбокото си унижение, Мария Стюарт е разкъсала вече веригата; най-важният човек за заговорниците е станал заговорник срещу заговорниците, без те да подозират това, една гениална преструвка е победила подлата преструвка на другите.

Половината работа по освобождението е вече свършена, когато Мъри влиза на кон в Единбург заедно с другите лордове-изгнаници; съобразно своя тактично-пресметлив нрав той е отсъствувал по време на убийството и никой не може да докаже участието му в това престъпление — никога не ще се удаде този ловък човек да бъде хванат на опасни пътеки. И както винаги, когато други са свършили неприятната работа, той пристига сега с чисти, измити ръце, спокоен, горд, самоуверен, за да прибере плодовете. Тъкмо на този 11 март, съгласно взетите от Мария Стюарт мерки, той би трябвало да бъде обявен публично в парламента за предател. Ала ето: пленената сестра изведнъж е забравила всякаква омраза. Тя се хвърля — отлична актриса от отчаяние — в прегръдките му и му дава същата юдинска целувка, която е получила вчера от своя съпруг. Спешно и нежно измолва тя сега братски съвет и помощ от човека, когото до вчера е държала в заточение.

Мъри, който е добър психолог, вижда ясно положението. Не може да има никакво съмнение, че той е желал и одобрявал убийството на Рицио, за да пресече тайната католическа политика на Мария Стюарт; за него този тъмен интригант е бил вредител на протестантското, на шотландското дело и освен това — досаден прът в колелото на неговото властолюбие. Сега обаче, когато Рицио благополучно е премахнат от пътя, Мъри би желал цялата тая мътна работа да бъде набързо разчистена и затова предлага спогодба; позорното задържане под стража на кралицата от страна на разбунтувалите се лордове да бъде тутакси вдигнато и на Мария Стюарт да се върне неограниченото кралско достойнство. Тя от своя страна да смята случката за забравена и да прости на патриотичните убийци.

Мария Стюарт, която отдавна в съюз със своя предател-съпруг е подготвила до най-малката подробност бягството си, естествено съвсем не мисли да прости на убийците. Но за да приспи бдителността на бунтовниците, великодушно заявява, че е съгласна. Четиридесет и осем часа след убийството цялата случка изглежда заровена в земята заедно с разкъсания труп на Рицио; ще се държат, като че нищо не е станало. Погубен е един дребен музикант, какво от това? Ще забравят този чужденец-голтак и в Шотландия отново ще има мир.

Устният пакт е сключен. Ала въпреки това заговорниците не се решават да оттеглят стражата от вратите пред покоите на Мария Стюарт. Безпокои ги някакво неприятно чувство. Най-умните от тях познават добре гордостта на рода Стюарт и въпреки всички хубави жестове на помирение не могат да повярват, че Мария Стюарт действително добродушно ще забрави и прости подлото убийство на своя служител. На тях им изглежда по-сигурно да държат непрекъснато под ключ тази необуздаема жена и да й отнемат всякаква възможност за отмъщение: пуснат ли я на свобода, чувствуват те, тя ще бъде винаги опасна. И още нещо не им харесва, а именно, че Дарнли постоянно се качва в стаята й и води там дълги тайни разговори с мнимо болната. Те знаят от личен опит с колко лек натиск може да бъде омекотен този окаян малодушник. Започват открито да дават израз на своето подозрение, че Мария Стюарт се стреми да го привлече към себе си. Изрично предупреждават Дарнли да не вярва нито на едно нейно обещание, заклеват го да им остане верен, защото — пророчески думи — и двамата ще съжаляват за тази работа. И макар лъжец да ги уверява, че всичко е простено и забравено, те не изявяват готовност да махнат стражата от покоите на кралицата дотогава, докато Мария Стюарт не им връчи писмено обещание за безнаказаност. Също както за убийството тези своеобразни приятели на правото искат писан лист, договор за освобождаване от отговорност за убийството.

Вижда се, че умните и изпитани клетвопрестъпници познават несигурността и нищожността на само казаната дума — те настояват за документално уверение. Мария Стюарт обаче е прекалено горда и прекалено предвидлива, за да се задължава с подпис пред убийците. Никой от тези негодници не бива да се хвали, че притежава „bond“, написан от нейната ръка. Но тъкмо защото е решена да не дава такъв открит лист на заговорниците, тя лицемерно изказва радостна готовност — важното е да се спечели време до вечерта! Дарнли, който отново е станал восък в ръцете й, бива натоварен с жалката задача — с фалшива сърдечност да държи в шах вчерашните си съучастници и да ги измами с подписа. Той се явява като пълномощник при бунтовниците, изработва с тях тържествения открит лист точно според техните желания и накрая не липсва нищо друго освен подписа на Мария Стюарт. Ах, сега, в късна вечер, той не може да добави и него, заявява Дарнли, кралицата била съвсем изтощена и вече е заспала. Но той се задължава — какво губи лъжецът от една лъжа повече? — утре сутринта да им връчи документа подписан. Щом един крал залага думата си по такъв начин, всяко по-нататъшно недоверие би било оскърбително. Ето защо заговорниците, за да потвърдят пакта, оттеглят стражата от спалнята на Мария Стюарт. Кралицата не е искала нищо повече. Сега пътят за бягство е отворен.

Едва вратата е останала без пазачи, мнимата болна става бързо от постелята и започва енергично всички приготовления. Ботуел и другите приятели вън от замъка отдавна са уведомени, в полунощ в сянката на гробищния зид ще чакат оседлани коне. Сега е необходимо още да бъде приспана бдителността на заговорниците; срамната роля да ги оглупи и затъпи с вино и сладки приказки, както въобще всички недостойни работи, отново се пада на Дарнли. По заповед на кралицата той поканва вчерашните си съучастници на юнашки гуляй, те пият здравата и помирението се празнува до късен час; и когато най-сетне другарите с натежали глави и нозе отиват да легнат, Дарнли, за да не възбуди никакво подозрение, старателно отбягва да влезе в стаята на Мария Стюарт. Ала лордовете се чувствуват толкова сигурни, че няма нужда да бъдат още предпазливи. Кралицата им е обещала прошка, кралят е поръчителствувал за нея, Рицио лежи в земята, а Мъри отново е в страната: какво повече има да се мисли и внимава? Всеки се хвърля в леглото си, за да си отспи здравата след страшните напрежения на тоя ден, след опиянението от виното и от триумфа.

Към полунощ, когато преддверията на заспалия замък отдавна са утихнали, горе безшумно се отваря една врата. През стаите на слугите и после надолу по стълбата Мария Стюарт слиза опипом чак в засводения зимник, откъдето подземен проход извежда към катакомбите на гробищата — страхотен път под леденостудения, мокър и капещ свод. Факлата хвърля трепкаща светлина върху черните като нощта стени, върху ковчези и купове мъртвешки кости. Най-сетне на открито, на въздух, изходът е достигнат! Сега остава само да се прекосят гробищата и да се доберат до стената, зад която чакат приятелите с оседлани коне. Ненадейно Дарнли се спира и почти се препъва, кралицата пристъпва към него и двамата ужасени виждат прясно нахвърляна купчина пръст — гроба на Давид Рицио.

Това е последен удар с чук, за да се закали още веднъж желязното сърце на тая оскърбена жена. Тя знае, че има да свърши само две неща: да спаси чрез това бягство кралската си чест и да дари на света едно дете, наследник на короната — а после да отмъсти на всички, които са помагали за нейното унижение! Да отмъсти и на този, който сега от глупост е станал неин помагач! Без да се бави нито миг, бременната в петия месец жена се мята на мъжкото седло зад Артър Ърскин, верен капитан на телохранителите: тя се чувствува по-сигурна до тоя непознат, отколкото до съпруга си, който в същност, без да я чака, само за да осигури себе си, препуска вече напред. Двама на един кон, тъй яздят Ърскин и вкопчаната за него Мария Стюарт двадесет и една мили до замъка на лорд Сетън. Там най-сетне тя получава собствен кон и отряд от двеста конници; с настъпване на деня бегълката отново е станала господарка. Преди пладне пристига в своя замък Дънбар. Ала вместо да се отдаде на почивка, вместо да си разреши отдих, тя тутакси се залавя за работа: не е достатъчно да носиш името кралица — в такива часове трябва да се бориш, за да бъдеш действително такава. Тя пише и диктува писма на всички страни, за да свика останалите верни благородници, за да събере войска срещу бунтовниците, които са заели Холируд. Животът е спасен, сега се касае за короната, за честта! Винаги, когато е решила да отмъсти, когато страст нажежава жилите й, тази жена съумява да победи всяка слабост, всяка умора; едва в тези велики и решителни секунди нейното сърце е на върха на силите си.

На следното утро — лошо пробуждане за заговорниците в замъка Холируд: стаите празни, кралицата избягала, техният съюзник и покровител Дарнли също изчезнал. В първия миг те още не схващат цялата дълбочина на своето проваляне, вярват все още, осланящи се на дадената от Дарнли кралска дума, че всеобщото опрощение, което снощи са изготвили заедно с него, запазва своята законна сила. И наистина се иска много, за да бъде сметнато за възможно подобно предателство. Не, те още не вярват, че са измамени. Изпращат смирено един пратеник, лорд Семпил, в Дънбар, за да измоли връчването на писменото уверение. Мария Стюарт обаче оставя мироносеца да стои три дни пред портите като пред Канос: тя не преговаря с бунтовници, още по-малко сега, когато Ботуел е събрал вече войската си.

Студени тръпки побиват изплашените предатели, техните редици оредяват бързо. Един след друг се промъкват тихо, за да измолят коленопреклонно прошка; водачите като Рутвън, който пръв е посегнал върху Рицио, и Фаудънсайд, който е насочил пищов срещу кралицата, обаче знаят, че никога не могат да се надяват на прошка. Те побягват презглава от страната: с тях изчезва този път и Джон Нокс, който твърде рано и твърде гласно е одобрил убийството като похвален подвиг.

В съгласие със силното си чувство за мъст Мария Стюарт на драго сърце би дала сега пример и би показала на вечно размирната благородническа шайка, че не може безнаказано да съзаклятничи против нея. Ала положението е било достатъчно опасно, за да я поучи занапред да действува по-обмислено и по-потайно. Мъри, нейният доведен брат, положително е знаел за заговора — това доказва неговото пристигане, — ала той не е участвувал дейно в него; Мария Стюарт съзнава, че е по-умно да пощади този твърде силен човек. „За да нямам едновременно толкова много хора против себе си“, тя предпочита да затвори едно око. Защото, ако реши сериозно да предизвика съд, първият, когото би трябвало да обвини, не би ли бил Дарнли, собственият й съпруг, който въведе убийците в стаята й, който й държа ръцете при убийството? Но загубила веднъж доброто си име поради скандала с Шатлар, Мария Стюарт има сега всички основания да не допусне нейният съпруг да се яви като подозрителен и ревнив отмъстител за честта си. Semper aliquid haere; по-добре сега цялото събитие да бъде преправено така, като че той, главният подбудител на цялата тая беда, не е имал никакъв дял в убийството. Наистина мъчно може да се повярва това за човек, който е подписал две „bonds“, който е сключил редовен договор, където предварително осигурява пълна безнаказаност на убийците, който любезно е заел своята собствена кама — намерена в разкъсания труп на Рицио — на един от касапите. Ала марионетките нямат воля и чест, Дарнли послушно танцува, когато Мария Стюарт дърпа нишките. Той накарва да известят на пазарния площад в Единбург най-наглата лъжа на века „с честта и думата си като принц“, че никога не е участвувал в „treasonable conspiracy“[1], лъжа и клевета било да го обвинят, че той го е „внушил, заповядал, разрешил или одобрил“, докато все пак в градове и села всички знаят, че той не само го е „conseled, commanded, consented, assisted“, а също с печат и писмено потвърдил, „approved“. Ако мерзостта, която е показал този малодушен измамник през време на убийството, е могла да бъде превишена, то се е удало чрез това изявление; с тази лъжлива клетва пред народа и страната на пазарния площад в Единбург той се е осъдил сам. От всички, на които се е заклела да отмъсти, Мария Стюарт не си е отмъстила тъй страшно на никого, както на отдавна презирания от нея Дарнли, като го заставя да се опозори навеки и пред целия свят.

Снежнобял мъртвешки саван от лъжа е прострян сега върху убийството. Отново странно единната кралска двойка влиза с демонстративен триумф и ехтящи фанфари в Единбург. Всичко изглежда успокоено и усмирено. За да запазят поне една жалка илюзия за правосъдие и все пак да не уплашат никого, обесват неколцина голтаци, дребни невинни служещи и войници, които са стояли на стража пред портите по заповед на своите родови господари, докато тия са мушкали горе с камите: самите високопоставени господа се измъкват безнаказано. Рицио получава — слаба утеха за един мъртвец — приличен гроб в кралското гробище, брат му влиза на негово място в кръга на придворните: така над целия този трагичен епизод уж пада прошка и забрава.

След всички тия премеждия и вълнения, на Мария Стюарт остава да направи само още едно нещо, за да заякчи своето силно разклатено положение: да роди здрав и читав престолонаследник. Тя ще бъде недосегаема само като майка на крал, а не като съпруга на такава кралска кукла. Тя чака неспокойно тежкия си час. През последните седмици я овладява странна мрачност и униние. Някакво потискащо чувство за смъртта на Рицио ли хвърля сянка в нейната душа? Да не усеща с повишената сила на предчувствието приближаващата беда? Така или иначе, тя написва завещание, с което оставя на Дарнли пръстена, който той е поставил на пръста й при венчавката, но не биват забравени и Йосиф Рицио, братът на убития, Ботуел и четирите Мери; за пръв път тази инак безгрижна и смела жена се плаши от смъртта или от някаква друга опасност. Тя напуща Холируд, който, както е показала онази трагична нощ, не дава достатъчна сигурност, и отива в по-несгодната, но непристъпна и непревземаема единбургска крепост, за да даде там живот на бъдещия наследник на шотландската и английската корона дори с цената на собствения си живот.

Сутринта на девети юни крепостните топове прогърмяват радостната вест над града. Роден е син, един Стюарт, крал на Шотландия; свършено е занапред с опасното владичество на жените. Най-съкровеният блян на майката и желанието на страната да има мъжки Стюартов наследник са се сбъднали прекрасно. Ала едва дала живот на това дете, Мария Стюарт чувствува задължението да му осигури честта. Тя сигурно е разбрала твърде ясно, че през стените на замъка отдавна е проникнала отровната мълва, която ония заговорници са капнали в ушите на Дарнли, подозрението, че се е отдала прелюбодейно на Рицио. Тя знае как в Лондон биха се зарадвали на всеки предлог да могат да оспорят законното потекло на тоя наследник, а заедно с това по-късно и престолонаследието; ето защо иска своевременно и пред целия свят да унищожи веднъж завинаги тая нагла лъжа. Праща да повикат Дарнли в родилната стая и му посочва детето пред всички събрани с думите: „Бог дари на теб и на мен син, който е създаден от теб и от никого другиго.“

Дарнли е смутен, защото тъкмо той с бъбривата си ревност е спомогнал да се разпространи клеветническата мълва. Какво да отговори на подобно тържествено заявление? За да скрие засрамването си, той се навежда над детето и го целува.

Ала Мария Стюарт взема детето в ръце и повтаря още един път високо: „Аз свидетелствувам пред бога, като че стоя тук пред страшния съд, че то е твой син и ничий друг син и желая всички тук присъствуващи жени и мъже да бъдат свидетели, че той е толкова много твой син, та аз просто се страхувам това да не бъде лошо за него по-късно.“

Това е велика клетва и същевременно страшно опасение: дори в един тъй тържествен час оскърбената жена не може да скрие недоверието си към Дарнли. Тя и сега не е в състояние да забрави колко дълбоко я е разочаровал и наранил този мъж. След тези вече твърде знаменателни думи подава детето на един от лордовете, сър Уилям Стендън: „Ето сина, който, надявам се, пръв ще обедини двете кралства, Шотландия и Англия.“

Стендън отговаря малко смутен: „Защо пък той, Madame? Защо той да изпревари Ваше величество и баща си?“

И Мария Стюарт казва отново укорно: „Защото баща му разруши нашата връзка.“

Дарнли, засрамен пред всички, се опитва да успокои възбудената жена. Той пита обезпокоен: „Това не е ли против даденото от тебе обещание да простиш и да забравиш всичко?“

„Аз ще простя всичко — отговаря кралицата, — ала няма никога да го забравя. Ако тогава Фаудънсайд бе дръпнал спусъка на пищова, какво щеше да стане с детето и с мене? Бог знае какво щяха да правят после и с тебе.“

„Madame — предупреждава я сега Дарнли, — та тези неща са отдавна приключени!“

„Добре, да не говорим за това“ — отговаря кралицата и така свършва този напрегнат разговор, който предвещава опасно приближаваща буря. Дори в този тежък свой час Мария Стюарт е казала само половината истина, като е заявила, че не е забравила, но щяла да прости; защото няма вече да има мир в тоя замък и в тая страна, докато кръвта не бъде изкупена с кръв и насилието отплатено с насилие.

Едва майката освободена, едва детето родено към дванадесет часа по пладне, ето че сър Джеймз Мелвил, най-довереният пратеник на Мария Стюарт, се мята на коня. До вечерта той е прекосил вече Шотландия чак до границата, почива си през нощта в Беруик и на следната сутрин продължава в буен галоп пътя си. На 12 юни вечерта — великолепно спортно постижение — пристига върху плувналия в пяна кон в Лондон. Там узнава, че Елизабет устройва бал в замъка си в Гринуич; тогава, хайде пак, напук на умората, на друг кон и напред, за да предаде вестта още тази нощ!

На тоя блестящ бал танцува и самата Елизабет; след дълга, опасна за живота й болест тя отново се радва на възвърнатата сила. Радостна, весела, начервена и напудрена, стои тя в своята широка, натруфена камбановидна роба, като огромно екзотично лале, обкръжена от своите верни кавалери. Ето че през редиците на танцуващите бързо се промъква Сесил, нейният държавен секретар, следван от Джеймз Мелвил. Той пристъпва към кралицата и й пошепва на ухото, че на Мария Стюарт се е родил син, наследник.

Като държавна ръководителка Елизабет е дипломатична натура, майсторка на самообладанието и твърде опитна в изкуството да прикрива истинските си чувства. Ала това известие ранява жената в нея. Забива се като нож в човешкото у нея. А като жена Елизабет чувствува тъй страстно, че не може винаги да остане господарка на своите размирни нерви. Тъй поразителна е нейната изненада, че гневните й очи и стиснатите устни забравят да лъжат. За миг изражението на лицето й е напълно замръзнало, кръвта се изгубва под червилото, ръката й се сгърчва и втвърдява. Тя тутакси заповядва на музиката да спре, танцът из един път замира и кралицата напуска бегом празничната зала, защото чувствува, че не може да владее по-дълго нервите си. Но в спалнята, обкръжена от възбудените жени, загубва твърдото си държание. Стенеща и поразена от собствената си болка, се хвърля в едно кресло и изхлипва: „Шотландската кралица е дала живот на син, а аз не съм нищо друго освен мъртъв пън.“

В никой друг миг от нейния седемдесетгодишен живот дълбоката трагедия на тази злочеста жена не се е разкрила по-ясно; никога не се е разбулвала нейната тайна — колко много трябва да е страдала, сломена от любовната си негодност, съзнаваща жестоко безплодието си, както в тоя единствен вопъл, който бликва като кръвоизлияние из най-женственото, най-дълбокото, най-честното кътче на нейното сърце. Чувствува се, че тази жена би дала всички кралства на земята за съвсем простото, ясно, естествено щастие — да има правото да бъде истинска жена, истинска любеща и майка; въпреки цялата си ревност тя би могла може би да прости на Мария Стюарт всяка власт и всеки друг успех. Но й завижда смъртно, с отчаяно бунтуване на най-съкровеното си чувство за предимството, че е станала майка.

На следващата сутрин обаче Елизабет отново е кралица, отново политична, дипломатична жена. Образцово владее тя тъй често доказаното изкуство да скрива зад хладни и възвишени слова своя гняв, своето негодувание, своето дълбоко страдание. Нарисувала отлично любезна усмивка върху лицето си, тя приема Мелвил с големи почести и според нейните думи би трябвало да се мисли, че рядко е научавала, някоя по-радостна вест. Тя го моли да предаде на Мария Стюарт най-сърдечните й благопожелания, подновява обещанието си да поеме кръщелничеството на детето и ако й е възможно, да присъствува лично на кръщавката. Тъкмо защото в дъното на душата си завижда за щастието на своята посестрима по съдба, желае — вечно актриса на собственото си величие — да се покаже пред света доброжелателна и великодушна.

Листът отново се е обърнал в полза на по-смелата, всички опасности изглеждат преодолени и всички мъчнотии разрешени по най-чудесен начин. Още един път милостиво са се разнесли облаците, които от самото начало виснат трагично над съдбата на Мария Стюарт; ала преодоляната опасност никога не прави дръзкия по-мъдър, а само още по-дързък. Мария Стюарт не е родена за покой, нито за щастие; могъщо я тласка отвътре някаква злокобна сила. И никога една съдба не добива смисъл и образ в зависимост от събитията и случайностите на външния свят. Само вродените, съкровено лични закони създават или разрушават един живот.

[1] Предателски заговор (англ.). — Бел.пр. ↑

Ужасно заплитане
Юли до Коледа 1566

Раждането на детето означава сякаш в трагедията на Мария Стюарт само завършека на подготвителното първо действие. Изведнъж то се е развило драматично и тръпне от вътрешна несигурност и напрежение. Сега се явяват нови образи и характери, мястото на действието се променя, трагедията се превръща от политическа в лична. Досега Мария Стюарт се е борила срещу бунтовниците в страната и срещу враждебността отвъд границата, а сега я напада нова сила, по-сурова от всички нейни лордове и барони: бунтуват се собствените й сетива, жената у Мария Стюарт води война срещу кралицата. Волята за власт загубва за пръв път надмощие над волята на кръвта. Пробудената жена разрушава в страст и лекомислие онова, което владетелката бе пазила благоразумно и добре досега; тя сякаш се хвърля в бездна, дивно саморазточително, в някакъв екстаз на страстта, по-голяма от която световната история едва ли познава, забравяща всичко, увличаща със себе си всичко: чест, закони и нрави, короната, страната. Разкрива се друга трагична душа, неподозирана нито у прилежната почетна принцеса, нито у нехайно чакащата и палава кралска вдовица. В една-единствена година животът на Мария Стюарт постига драматично охилядотворена мярка, но тази единствена година го и разрушава.

В началото на второто действие отново се явява Дарнли, също променен и трагично преобразен. Той се явява сам, защото, след като е предал всички, никой не му засвидетелствува доверие или поне честен поздрав. Дълбоко ожесточение, безсилна ярост дълбаят душата на тоя честолюбив момък. Той е направил всичко, каквото мъж е могъл да направи за жена, и е мислел, че ще получи за това поне благодарност, малко смирение, преданост и може би дори любов. Вместо това Дарнли среща у Мария Стюарт, след като тя не се нуждае вече от него, още по-силно отвращение. Кралицата остава неумолима. За да си отмъстят на предателя, избягалите лордове са пъхнали скрито в ръцете й подписаното от Дарнли съглашение за убийството на Рицио, за да се увери тя в съучастничеството на мъжа си. Този „bond“ не казва нищо ново на Мария Стюарт, ала колкото по-силно презира тя предателската и страхлива душа на Дарнли, толкова по-малко може гордата жена да си прости, че някога е обичала такъв кух красавец. В него тя мрази същевременно собствената си заблуда, отдавна мъжът у Дарнли й е станал противен като някаква лигава, лепкава твар, като змия, като охлюв, който не искаме дори да докоснем с ръка, камо ли да го допуснем до топлото си, живо тяло. Неговият живот и присъствието тегнат като кошмар върху душата й. И само една мисъл е овладяла дните и нощите й: как да се откъсне, как да се избави от него?

Отначало тая мисъл не е дори засенчена от явило се насън желание за насилие: това, което преживява Мария Стюарт, не е отделен случай. Като хиляди други жени тя се чувствува след краткотраен брак толкова болезнено разочарована, че не може да търпи занапред прегръдката и близостта на този мъж, от когото се е отчуждила. В такъв случай разводът се явява като подразбиращо се логично разрешение и действително: Мария Стюарт обсъжда вече тази възможност с Мъри и Мейтлънд. Ала пречка за развода непосредствено след раждането на детето е опасната мълва за нейните мними отношения с Рицио: веднага биха нарекли детето й незаконнородено. За да не допусне никакво петно върху името на Джеймз VI, който може да претендира за престола само като издънка на напълно неприкосновен брак, кралицата е заставена — ужасна мъка — да се откаже от това най-естествено разрешение.

Остава обаче друга възможност: тайно, негласно споразумение между мъжа и жената външно да се показват и занапред като крал и кралица, вътрешно обаче да си върнат един на друг свободата. По този начин Мария Стюарт би се избавила от влюбеното задиряне на Дарнли и пред света би се запазила илюзията за брак. Че Мария Стюарт се е стремила и към тоя начин на освобождение, ни доказва един записан разговор с Дарнли, в който тя му внушава да си намери метреса, по възможност жената на Мъри, неговия смъртен враг; с това шеговито маскирано предложение тя е искала да му изтъкне колко малко оскърбена би се чувствувала, ако той реши да се обезщетява на друго място. Ала се явява едно ужасно заплитане: Дарнли не иска никоя друга, иска само нея и единствено нея; това окаяно клето момче е привързано с някаква загадъчна покорност и копнеж тъкмо към тая силна, горда жена. Той никога не се сближава с други, не може и не иска да докосне никоя друга освен тази, която му се изплъзва. Само това тяло го прави алчен и бесен, непрестанно проси той своите брачни права и колкото по-разпалено, колкото по-настойчиво се домогва към нея, толкова по-буйно го отблъсва тя. И — омагьосан кръг — колкото по-буйно го отблъсва, толкова по-злобно, толкова по-гневно става неговото желание, толкова по-кучешки се домогва отново той; със страшно разочарование заплаща тази жена своята злочеста бързина, че е отредила съпружеска власт на това момче без обноски и достолепие, защото, макар нейните сетива да се противят, тя остава неспасяемо свързана с него.

В това ужасно душевно състояние Мария Стюарт прави всичко, каквото могат да направят люде в такова безизходно положение: отбягва окончателното решение, не излиза в открита борба, а му се изплъзва. По един забележителен начин почти всички нейни биографи обясняват като непонятно това, че след добиването на детето Мария Стюарт не е изчакала известно време в почивка, а само след четири седмици напуска замъка и детето си, без предварително известие, за да предприеме една разходка до Елоуъ, имението на граф Мар. В действителност нищо не е по-обяснимо от това бягство. Защото с тия седмици се е свършил почтителният срок, през който тя е могла да отказва без особен предлог тялото си на необичания съпруг; сега той скоро пак ще се приближи, ще напира всеки ден, всяка нощ към нея, а нейното тяло не иска, нейната душа не може да понася любовник, когото вече не люби; затова какво по-естествено от туй Мария Стюарт да отбягва близостта му, да постави простора и далечината между него и себе си, да се освободи външно, за да бъде свободна вътрешно! В течение на следващите седмици и месеци, през цялото лято чак до късна есен, тя се спасява, като скита от замък на замък, от лов на лов, като бяга. А че при това е търсила развлечения, че в Елоуъ и навред Мария Стюарт, още ненавършила двадесет и четири години, се забавлява весело, че тя, непоумнялата, отново прекарва времето си в някогашните маскирани игри, танци и най-пъстри удоволствия, както в дните на Шатлар и Рицио — това потвърждава само колко бързо тази опасно безгрижна жена забравя всички лоши поуки. Веднъж Дарнли се опитва боязливо да изиска своите съпружески права. Той отива на кон в Елоуъ, ала бива набързо отпратен и дори непоканен да прекара нощта в замъка; вътрешно той е за Мария Стюарт свършен. Като огън в слама бе лумнало чувството към него, като огън в слама изтлява то. Заблуда, за която неохотно се мисли, досаден спомен, който на драго сърце бихме заличили — това е сега за нея Хенри Дарнли, когото нейната влюбена глупост бе направила владетел на Шотландия и господар на тялото й.

Дарнли не влиза вече в сметката, ала тя не е напълно сигурна и в доведения си брат Мъри, въпреки примирието; помилвания също така след дълго колебание Мейтлънд тя няма да смята вече за съвсем благонадежден, а все пак се нуждае от някого, на когото да може безвъзвратно да се довери, защото за тая импулсивна натура са невъзможни и непознати половинчатост и предпазливост, сдържаност и колебливост. Тя може да се отдава само напълно и всецяло, да се отказва напълно и всецяло, напълно да не вярва или напълно да вярва. През целия си живот, като кралица и като жена, Мария Стюарт търси съзнателно или несъзнателно полюса на своето неспокойно същество — силния, твърдия, надеждно-постоянния мъж.

Така след смъртта на Рицио, Ботуел е единственият, на когото може да се осланя. Животът е люшкал безогледно тоя силен човек насам-натам. Още в младини хайката на лордовете го е прогонила от страната, защото е отказал да се сдружи с тях; до последния миг той е защищавал предано Мари дьо Гиз, майката на Мария Стюарт, срещу тия „Lords of the Congregation“ и продължил да се съпротивява дори когато делото на католиците Стюарт било окончателно загубено. Накрая надмощието станало твърде голямо и той се видял принуден да напусне родината. Във Франция изгнаникът веднага станал комендант на шотландските телохранители, почетната длъжност в кралския двор прави неговите обноски изтънчени, без обаче да отслаби стихийната първична сила на неговото същество. Ала Ботуел е премного войник и не може да се задоволи с такава синекурна длъжност; ето защо тутакси, когато неговият смъртен враг Мъри се надига срещу кралицата, прекосява с кораб морето и влиза в борба за дъщерята на Стюарт. Сега, когато Мария Стюарт се нуждае от поддръжник срещу своите интригантски поданици, той с радост предлага своята силна, корава ръка. През нощта, в която се извършва убийството на Рицио, скача решително от прозореца на първия етаж, за да доведе помощ, неговата предвидливост улеснява дръзкото бягство на кралицата, бойката му енергия вдъхва такава уплаха у заговорниците, че те тутакси капитулират. Никой в Шотландия не е служил досега така добре на Мария Стюарт, както този едва тридесетгодишен смел войник.

Ботуел е образ, издялан сякаш от един-единствен блок черен мрамор. Подобно на Колеоне, неговия италиански кондотиерски събрат, той гледа смело, с енергично предизвикателна осанка над вековете, цялостен мъж с твърдостта и бруталността на изключителната мъжественост. Носи името на древния шотландски род Хепбърн, но би могло да се мисли, че в неговите жили още тече неукротената кръв на викинги и нормани, на тия сурови бранници и разбойници. Въпреки цялата усвоена култура (говори отлично френски, обича и събира книги) той е запазил първичната свадливост на роден бунтовник против добрия граждански ред, буйната авантюристична склонност на ония „hors la loi“[1] които е обичал Байрон. Висок, широкоплещест, с необикновена телесна сила — може да върти най-тежкия меч като лека сабя и сам да управлява кораб в буря, — той черпи от тая физическа сигурност огромна морална или по-скоро неморална дързост. Този насилник не се плаши от нищо, негов морал е моралът на силния: безогледно да взема, да държи и да брани. Но свадливостта му няма нищо общо с долната грабливост и пресметливото интригантство на другите барони, които той, безукорният, презира, защото те винаги осторожно се сплотяват за грабителски походи и страхливо вървят по тъмни пътища. Той обаче не сключва никакви съюзи, не се сдружава с никого, върви сам, надменен и предизвикателен по своя път, равнодушен към закони и нрави, и стоварва железния си пестник в лицето на всеки, който би дръзнал да се изпречи насреща му. Съвсем безгрижно посред бял ден прави, каквото иска, все едно дали е позволено, или непозволено. Но макар насилник от най-опасен вид, макар закоравял аморалист, Ботуел притежава пред другите поне предимството на искреността. Сред двусмислените и разколнически характери на всички тия лордове и барони той изглежда като някакъв хищен и все пак царствен звяр, пантера или лъв сред тия дебнещи вълци и хиени; не морален, не човешки пленителен образ, ала все пак човек, цялостен, първично мъжествен, борчески мъж.

Ето защо го мразят, ето защо се страхуват от него другите мъже; но благодарение на тази гола, открита, брутална сила той има неизмерна власт над жените. Не се знае дали този похитител на жени е бил хубав; не е запазен нито един задоволителен портрет (и все пак ние си го представяме рисуван от Франц Халс като един от неговите предизвикателно смели бранници, с дръзко нахлупена над лицето шапка, с очи нагли и открити за всеки поглед). В някои сведения е наречен направо: противно грозен. Но за да се печелят жени не е необходима хубост; силният аромат на мъжественост, който лъха от такива яки натури, безочливата буйност, сиянието на бран и победи — ето кое действува като чувствена съблазън; та жените не обичат по-страстно никой друг мъж, както тоя, от когото в едно и също време се страхуват и възхищават, при когото леко, тръпно чувство на ужас и опасност повишава насладата до тайнственост. Когато пък някой такъв насилник не е само „male“, само бесен като бик самец, а като Ботуел представя гола бруталност, сякаш забулена от изтънчена лична култура, когато освен това обладава ум и ловкост, тогава неговата сила се превръща в неотразимост. Този авантюрист намира навред и лесно своите авантюри. Във френския двор неговата неотразимост в любовта е прословута. От средата на Мария Стюарт той е покорил вече няколко благороднически дами, в Дания една жена е пожертвувала за него съпруг, имущество и пари. Ала въпреки всички триумфи Ботуел не е истински прелъстител, истински Дон Жуан, ловец на жени, защото съвсем не тича сериозно подире им. Победи от този род са прекалено безопасни и прекалено леки за неговата борческа натура. Ботуел взема жените по разбойнически, викингски начин, само като случайна плячка; взема ги, така да се каже, между другото, докато пие и играе или язди кон, или воюва; взема ги като жизнеукрепително изпитание на силата, като най-мъжествената от всички мъжки игри; той ги взема, ала не им се отдава, не се губи в тях. Взема ги, защото насилственото вземане е най-естествената жизнена проява на неговото властолюбие.

Мария Стюарт отначало не съзира тоя мъж у своя надежден васал Ботуел. Още по-малко Ботуел вижда, у кралицата младата жадуваща жена; със своята нехайна наглост той дори се е изразил веднъж доста невежливо за нея като човек: „Тя и Елизабет, взети заедно, не струват колкото една свястна жена.“ На Ботуел съвсем не идва наум да я погледне еротично, но и тя не чувствува никакво влечение към него. По-рано е искала дори да му забрани връщането в родината, защото разпространявал във Франция дръзки слухове за нея, но след като веднъж го изпитала като войник, тя си послужва благодарно и вярно с него. Благоволенията се редуват едно след друго, той бива назначен за главнокомандуващ на северната област, после за наместник на Шотландия и върховен комендант на въоръжените сили в случай на война или бунт. Имуществата на изгонените бунтовници му биват подарени, а като особен знак на приятелски грижи кралицата му избира — най-добро доказателство колко нееротични са били техните отношения отначало — една млада жена от богатия род Хънтли.

На такъв човек, роден за господар, е нужно само да се даде власт, и той ще я обсеби напълно. Скоро Ботуел е пръв съветник във всички работи, действителен наместник на държавата, и английският посланик ядосано съобщава, че „кралицата поставя него по-високо от всички други“. Ала този път изборът на Мария Стюарт е верен, най-сетне тя е намерила един властник, който е прекалено горд, за да се остави да бъде купен от Елизабет с обещания и подкупи или да се обвърже с лордовете заради някаква дребна облага; с тоя неустрашим войник като предан служител тя добива за пръв път надмощие в собствената си страна. Скоро лордовете усещат колко е пораснал авторитетът на кралицата благодарение на военната диктатура на Ботуел. Те вече започват да се оплакват, че „неговата надменност е невъобразима, че Давид никога не е бил ненавиждан тъй, както той“ и на драго сърце биха желали да се освободят от него. Но Ботуел не е Рицио, който беззащитно се оставя да бъде заклан, не е Дарнли, който без съпротива се оставя да бъде изместен. Той познава похватите на своите благородни другари; ето защо винаги се обкръжава с голям отряд телохранители и по даден знак неговите стражи по границата са готови да грабнат оръжието. На него му е все едно дали тия придворни интриганти го обичат, или мразят. Стига му, че се страхуват от него и че докато носи меча си отстрани, тази размирна и разбойническа шайка се подчинява на кралицата, макар и със скърцане на зъби. По изрично желание на Мария Стюарт най-ожесточеният му враг Мъри трябва да се сдобри с него; по този начин обръчът на властта е затворен, тежините са разпределени, както трябва. Осигурена от страна на Ботуел, Мария Стюарт се задоволява с обикновената представителна власт, Мъри продължава да ръководи вътрешното управление, Мейтлънд — дипломатическата служба, а Ботуел, благонадеждният, е „all in all“[2]. Благодарение на неговата желязна ръка в Шотландия отново царуват ред и мир; един-единствен истински мъж е извършил това чудо.

Но колкото повече власт добива Ботуел в коравите си ръце, толкова по-малко остава за този, на когото тя се пада по право и закон — за краля. И лека-полека дори тази малка власт се смалява до обикновено име, до нищо. Изтекла е само една година, а колко далеко е вече времето, когато хубавата млада владетелка бе избрала пламенно Дарнли, когато го бяха повикали за крал и той в златна ризница бе потеглил на кон срещу бунтовниците! Сега, след раждането на детето, след изпълненото задължение, клетникът се вижда все повече избутван настрана и пренебрегван. Оставят го да говори, а не го слушат, оставят го да ходи, а не го придружават. Не го викат вече в държавния съвет, не го канят на другарски забави, той винаги скита сам и с него като сянка се движи някакъв студен кръг от самота. Той усеща навред зад гърба си силно течение от гавра и омраза. Стои като чужденец, като враг сред врагове в собствената си страна, в собствения си дом.

Това пълно изоставяне на Дарнли, това внезапно преместване на ръчката от „топло“ на „студено“ може да бъде обяснено с душевното отвращение на жената. Но да показва така открито своето презрение — това е било държавно-политическо безразсъдство от страна на кралицата. Разумът би трябвало да й заповяда да остави на тоя суетен честолюбец поне мъничко достолепие и да не го излага тъй безжалостно на наглото презрение на лордовете. Защото оскърблението има тая лоша последица, че може да изстиска твърдост дори от най-слабия; Дарнли, досега само мекушав, става постепенно също злобен и опасен. Той не може да обуздава по-дълго своето ожесточение. Когато за няколко дни излиза на езда с въоръжени служители — от убийството на Рицио насам се е научил на предпазливост, — поканените на лов чуват открити заплахи срещу Мъри и някои от лордовете. Той пише със саморазрешеното неограничено пълномощие дипломатически писма за чужбина, в които обвинява Мария Стюарт като „неблагонадеждна във вярата“ и предлага себе си на Филип II като истински закрилник на католичеството. Като правнук на Хенри VII иска своето право на власт и глас; колкото плитка и мека да е тази детска душа, в най-скритите й кътчета все пак припламва трепетно чувство за чест. Само безхарактерен, не и безчестен може да бъде наречен този нещастник; и навярно Дарнли е извършил дори своите най-мерзки постъпки тъкмо от криворазбрано честолюбие, от свръхвъзбудена воля за значимост. В края на краищата — тъй като лъкът е обтегнат прекомерно — отблъснатият взема едно отчаяно решение. В края на септември неочаквано тръгва на кон от Холируд за Глазгоу и не премълчава намерението си да напусне Шотландия и да отиде в чужбина. Не искал да участвува по-дълго в тази игра, заявява той. Отказват му правото на власт, което му принадлежи като на крал; добре, но тогава той ще запокити и титлата. Не му отреждат достоен кръг на действие в държавата и у дома; добре, тогава той ще напусне кралския двор и Шотландия. По негова заповед в пристанището постоянно държат един кораб с вдигнати платна и всичко е приготвено за отпътуване.

Какво цели Дарнли с тази ненадейна заплаха? Да не му е отправено вече някое предупреждение? Да не са му пошушнали за някакъв готвен комплот и да не възнамерява той — неспособен да се брани от цялата тази глутница — да избяга своевременно някъде, където не ще могат да го стигнат отрова и нож? Съмнение ли го мъчи, страх ли го преследва? Или пък това предизвестие не е нищо друго освен обикновено надуване, дипломатически жест на упорство, за да сплаши Мария Стюарт? Всички тия възможности поотделно и дори вкупом са допустими — в едно-едничко решение винаги се примесват много чувства, — нито една не може да бъде решително потвърдена или отречена. Защото тук, където пътят започва да води надолу в мрачния ад на сърцето, историческите светлини горят по-мътно; ние можем да се движим в тоя лабиринт само опипом, предпазливо и опрени единствено на предположения.

Очевидно е обаче, че Мария Стюарт се изплашва силно от обявеното заминаване на Дарнли. Какъв смъртен удар за нейното добро име би било това бягство на бащата непосредствено преди тържествената кръщавка на детето? И колко опасно тъкмо сега, тъй скоро след скандала с Рицио! Ами ако това глупаво момче, стигнало до крайния предел на яростта, отиде и издрънка в двора на Катерина Медичи или Елизабет всевъзможни глупости, които биха накърнили нейната чест? Какво тържество за двете съперници, каква гавра пред целия свят, ако многообичаният съпруг тъй набързо побегне от трапезата и леглото! Мария Стюарт свиква тутакси държавния съвет и незабавно, за да изпреварят Дарнли, в едно дълго дипломатическо писмо до Катерина Медичи стоварва предварително върху беглеца всички криви дърва.

Ала тая тревога е бита много рано. Защото Дарнли съвсем не е заминал. Това мекушаво момче всякога намира в себе си сила за мъжествени жестове, но не и за мъжествени постъпки. На 29 септември, същия този ден, в който лордовете са изпратили нейното предупредително писмо в Париж, той се появява неочаквано в Единбург пред двореца; обаче отказва да влезе, докато вътре стоят още неколцина от лордовете; пак странно и трудно обяснимо поведение! Да не се бои Дарнли от участта на Рицио и от предпазливост не иска да влезе в замъка, докато знае, че вътре са неговите смъртни врагове? Или оскърбеният мъж иска само да бъде помолен открито от Мария Стюарт да се прибере отново у дома? Може би е дошъл само да се наслади на действието на своята заплаха? Тайна като всички други, които загръщат образа и съдбата на Дарнли!

Мария Стюарт се окопитва бързо. Тя има вече под ръка определена техника да се справя с тоя слабак, когато той рече да играе ролята на господар или бунтовник. Тя знае, че трябва сега бързо — точно както през оная нощ след убийството на Рицио — да превие волята му, преди още в детинското си вироглавство той да причини някое нещастие. Тогава по дяволите всички морални съображения и всякакви предвзети опасения! Тя отново играе ролята на отстъпчива. За да го опитоми, Мария Стюарт не се плаши и от последното средство: разпуска лордовете, отива при чакащия упорито пред портите Дарнли и го отвежда тържествено не само в палата, а навярно и на острова на Цирцея — в спалнята си. И виж ти, магията действува както по-рано върху това момче, предано й като роб с цялата своя чувствена страст; на следното утро Дарнли е опитомен, Мария Стюарт отново го води вързан на връвчица.

Както по-рано, след убийството на Рицио, подмаменият отново и неумолимо трябва да плати скъпа цена. Дарнли, който вече отново се чувствува господар и заповедник, неочаквано се сблъсква в приемния салон с френския посланик и лордовете; точно като Елизабет с Мъри, Мария Стюарт своевременно си е поръчала свидетели. Тя запитва сега пред тях гласно и твърдо „for God’s sake“[3], Дарнли защо е искал да напусне Шотландия и дали тя му е дала някакъв повод за това. За Дарнли, който още се чувствува всецяло като любовник и любим, е неприятна изненада да бъде изправен като обвиняем пред тия лордове и посланика. Високото момче с бледо голобрадо, детско лице стои мрачно. Ако той би бил истински мъж, одялан от твърдо дърво, сега би било тъкмо сгоден миг да се покаже силен, да предяви достолепно жалбите си и вместо обвиняем да застане като съдия и крал над тая жена и своите поданици. Ала човекът с восъчно сърце не се решава на съпротива. Сякаш заловен в пакост, като ученик, който се бои, че всеки миг в очите му биха могли да бликнат сълзи на безсилна ярост, стои Дарнли в голямата зала, хапе устни и мълчи. Той не дава отговор. Не обвинява, но и не се извинява. Лордовете, засегнати неприятно от това мълчание, постепенно започват вежливо да го придумват да каже как би могъл той да напусне „so beautiful a queen and so noble a realm“[4]. Ала напусто: Дарнли не ги удостоява с отговор. Това мълчание, пълно с упорство и тайна заплаха, действува все по-угнетяващо върху събраните, чувствува се, че този несретннк с голяма мъка се сдържа да не избухне; и за Мария Стюарт би било страшно поражение, ако той намери сили да издържи докрай това силно обвинително мълчание. Ала Дарнли отслабва. Тъй като посланикът и лордовете отново и отново го притискат „avec beaucoup de propos“[5] той допуска накрая с тих и сърдит глас да изтръгнат признанието: не, неговата жена не му е дала никакъв повод за заминаване. Мария Стюарт не е искала нищо повече от това обяснение, което злепоставя самия него. Сега нейното добро име пред френския посланик е запазено. Тя може отново спокойно да се усмихне и с едно последно движение на ръката да покаже, че това обяснение на Дарнли напълно я задоволява.

Ала Дарнли не е доволен; срам задушава сърцето му, че отново е сразен от тази Далила, че е допуснал да бъде измъкнат хитро от крепостта на своето безмълвие. Сигурно той, подлуденият и изиграният, отново е почувствувал неизмерна мъка сега, когато тя с достолепен жест, така да се каже, му „прощава“, докато вероятно той с повече право би могъл да играе ролята на обвинител. Твърде късно се окопитва той донякъде. Прекъсва рязко разговора. Без всякакъв вежлив поздрав към лордовете, без да прегърне жена си, твърдо като херолд, който е уведомил за обявяване на война, напуска стаята. Неговите единствени прощални думи са: „Madame, вие няма да ме видите толкова скоро.“ Ала лордовете и Мария Стюарт само се усмихват облекчено един на друг сега, когато този „proud fool“[6] — дошъл нахално с претенции, отново се измъква с превит гръбнак; заплахата му не стряска вече никого. Стига само да стои далеч и колкото по-далеч, толкова по-добре за него и за всички.

Ала не! Понякога ненужният все още е нужен. Понякога настоятелно викат у дома този, когото никой не иска в къщи. След дълго отлагане на 16 декември в замъка Стърлинг ще се състои тържествената кръщавка на младия принц. Направени са небивали приготовления. Наистина кръстницата Елизабет не се е явила лично — цял живот тя е отбягвала всяка възможност да се срещне с Мария Стюарт, — ала като превъзмогва по изключение своята прословута пестеливост, тя е изпратила по граф Бедфърд скъп подарък — тежък чудесно изкован кръщелен купел от чисто злато, ръбът на който е обсипан със скъпоценни камъни. Присъствуват посланиците на Франция, Испания, Савоя, поканени са всички благородници; на това тържество няма да липсва никой, който има име и значение. При подобен случай на външен блясък обаче не може, дори при най-голямо желание, да бъде пренебрегната една сама по себе си незначителна личност, именно Хенри Дарнли, бащата на детето, господарят на страната. Дарнли обаче, като знае, че за последен път се нуждаят от него, не допуска вече да бъде хванат толкова лесно. Стигат му досегашните открити посрамвания; той знае, че на английския посланик е поръчано да му отказва титлата „величество“, а френският посланик, когото иска да посети в стаята му, поръчва с невъобразимо високомерие да му кажат, че щом Дарнли влезе през едната врата на стаята, той ще излезе през другата. Сега най-сетне се надига гордостта у тоя тъпкан с нозе човек — разбира се, и този път силата му едва стига за един малоумно сърдит и злобен жест. Ала този път жестът сполучва. Дарнли наистина остава в замъка Стърлинг, ала не се явява. Той упорствува с отсъствие, демонстративно не излиза от покоите си, не взема участие в кръщавката на своя син, в бала, празненството и маскарада; вместо него — и сред редиците се разнася сърдит ропот — гостите биват посрещани от Ботуел, омразния любимец, облечен в нови разкошни дрехи, и Мария Стюарт трябва да се престарава в любезност и радушност, за да не се сети никой за злия дух в тоя дом, за господаря, бащата и съпруга, който един етаж по-горе седи в заключената стая и комуто се е удало да развали издъно празничната радост на жена си и нейните приятели. Той е показал още един път, че съществува, че още съществува; Дарнли напомня за последен път за своето присъствие тъкмо чрез отсъствието си.

Ала за това момчешки упорито държание набързо бива издялана пръчка. Няколко дни по-късно, на Бъдни вечер, тя го шибва здравата. Настъпва неочакваното: инак непримиримата Мария Стюарт се решава по съветите на Мъри и Ботуел да помилва изгонените убийци на Рицио. По този начин в страната са повикани да се върнат най-ожесточените смъртни врагове на Дарнли, заговорниците, които той по-рано е излъгал и измамил. Дарнли, колкото и наивен да е, вижда тутакси смъртната опасност за особата си. Ако тази шайка Мъри, Мейтлънд, Ботуел, Мортън се сдушат, това ще означава хайка, тогава той ще бъде окончателно заграден. Сигурно има някакъв смисъл, щом жена му така изведнъж се споразумява с неговите най-ожесточени врагове, някакъв смисъл и някаква цена, която той не е съгласен да плати.

Дарнли е разбрал опасността. Знае, че сега се касае за живота му. Като дивеч, който усеща, че ловджийските кучета са вече по дирите му, Дарнли побягва презглава от замъка и отива при баща си в Глазгоу. Още не е минала злокобната година, откак Рицио е заровен в земята, и ето че убийците отново се събират братски, надвисва нещо страхотно. Мъртвите не обичат да спят сами в гроба си, те искат да дойдат при тях онези, които са ги блъснали там, те пращат напред страха и ужаса като херолди.

Действително от няколко седмици над замъка Холируд виси нещо тъмно и тежко като облак в душен ден, нещо угнетително и смразяващо. Онази вечер на кралската кръщавка, в замъка Стърлинг, когато пред гостите са горели стотици свещи, когато са искали да покажат на чужденците дворцовия разкош и на приятелите — приветливост, Мария Стюарт, винаги за късо време укротителка на волята си, е събрала още веднъж всичките си сили. Тя е накарала очите си да блестят в престорено щастие, очаровала е гостите с лъчезарно настроение и пленителна сърдечност; ала едва угасват свещите, угасва и нейната привидна радост, става тихо, страхотно тихо в Холируд, тихо, забележително тихо и в нейната душа; някаква тайнствена печал, някаква непроницаема плахост обзема кралицата. Върху нейното лице ляга изведнъж като тъмна сянка някаква странна меланхолия, душата й изглежда смутена в най-съкровените глъбини от нещо необяснимо. Тя не танцува вече, не иска музика, здравето й също така изглежда съвършено разклатено след онази езда в Джедбъръ, когато я бяха снели примряла от коня. Оплаква се от болки в лявата страна, остава по цели дни в леглото и отбягва всякакви развлечения. Ала тя не издържа в Холируд, прекарва цели седмици в далечни имения и други замъци, но не остава никъде за дълго, страшно безпокойство я гони все по-далече и по-далеч. Като че ли в нея бушува някаква разрушителна стихия, като че ли тя се вслушва със страхотно напрежение и любопитство в оная болка, която дълбае в нея — започнало е нещо ново, нещо друго, над нейната тъй ведра инак душа е добило власт нещо враждебно и зловещо. Веднъж френският посланик я изненадва горчиво ридаеща в леглото; старият опитен човек не се оставя да бъде мамен, когато засрамената жена бързо започва да му приказва за болки в лявата страна, които я измъчвали до сълзи. Той схваща веднага, че това са тревоги на душата, а не на тялото, тревоги не на кралица, а на нещастна жена. „Кралицата не се чувствува добре — съобщава той в Париж, — но аз мисля, че истинската причина за нейната болест се крие в някаква дълбока болка, за която няма забрава. Тя повтаря постоянно: «Бих искала да умра!»“

За Мъри, Мейтлънд и лордовете тази мрачност на тяхната господарка също не остава скрита. Обаче обучени повече за война, отколкото за душеведство, те виждат само грубия, външния, очебийния повод за брачното разочарование. „За нея е непоносимо — пише Мейтлънд, — че той е неин съпруг и тя не знае никакъв изход, за да се освободи от него.“ Ала старият опитен мъж Дю Крок е прозрял по-вярно, като говори за някаква „дълбока болка, за която няма забрава“. Болката е тази, че тя се е забравила, че е забравила себе си, честта си, законите и нравите, че в тъмното внезапно я е нападнала като свиреп звяр една страст и е разкъсала отвътре цялото й тяло. И сега тя се бори, уплашена от самата себе си, сега се мъчи да скрие тази ужасна тайна и все пак знае, че тя не може да бъде скрита и премълчана. Власт над нея има сега една воля, по-силна от нейното съзнателно желание; сега тя не принадлежи вече на себе си, а безпомощно и несъзнателно — на тази всемогъща, на тази безразсъдна страст.

[1] Романтични корсари (англ.). — Бел.пр. ↑

[2] Всичко заедно (англ.). — Бел.р. ↑

[3] За бога (англ.). — Бел.пр. ↑

[4] Тъй красива кралица и тъй знатно кралство (англ.). — Бел.пр. ↑

[5] С множество доводи (фр.). — Бел.р. ↑

[6] Горделив глупак (англ.). — Бел.пр. ↑

Трагедията на една страст
1566–1567

Страстта на Мария Стюарт към Ботуел принадлежи към най-пламенните в историята; античните и другите пословични страсти едва ли я превъзхождат по буйност и сила. Тя лумва внезапно като висок пламък и хвърля своята безумна жар чак в пурпурните зони на екстаза, чак в тъмните като нощ глъбини на престъплението. Когато душевни състояния достигнат такава степен, ние бихме постъпили наивно, ако речем да ги мерим съгласно логиката и разума, защото в същината на неукротимите пориви влиза и това, че те се проявяват противно на разума. Страсти и болести не можем нито да обвиняваме, нито да извиняваме: можем само да ги описваме с онова все ново удивление, в което се примесва лек ужас от първичната мощ на стихиите, разразяващи се като бури било в природата, било у човека. Страсти от тая крайна степен никога не са подчинени на волята на човека, когато връхлитат, те не влизат вече с всички свои прояви и последици в сферата на неговия съзнателен живот, а се развиват сякаш покрай него и отвъд неговата отговорност. Ако речем да съдим морално един човек, сразен тъй силно от своята страст, това би значело същото безсмислие, както ако бихме решили да поискаме сметка от бурята или да дадем под съд някой вулкан. Ето защо едва ли можем да държим отговорна и Мария Стюарт за постъпките й през време на нейното състояние на чувствена душевна покорност, защото безразсъдните й действия през онзи период лежат извън нейния обикновено нормален и по-скоро умерен жизнен строй; всичко бива извършено от нейните опиянени сетива — без и дори противно на волята й. Със затворени очи и с глухи уши върви тя като лунатичка, теглена от магнетична сила, по своя път към злокоба и престъпление. Помощ не може да стигне до нея, зов не може да я разбуди и тя ще се сепне чак тогава, когато угасне пламъкът в нейната кръв, но вече изгоряла и разрушена. Който е минал някога през такъв огън, той е изгорил живота си в него.

Такава прекомерна страст не се повтаря никога у един и същи човек. Както експлозия унищожава целия запас взривно вещество, така подобно избухване изразходва завинаги вътрешния запас на чувството. Бялата жар на екстаза у Мария Стюарт едва ли трае по-дълго от половин година. Ала в тоя кратък срок нейната душа се извисява и лумва в такива пожарища, че по-късно тя може да бъде само сянка на неравно пламтяща светлина. Както някои поети (Рембо) и музиканти (Маскани) се изразходват в едно-единствено гениално творение и сетне рухват безсилни и изтощени духовно, така има жени, които прахосват наведнъж целия си любовен запас в един-единствен пристъп на страст, наместо да го разпределят пестеливо за дълги години, както правят по-умерените практични натури. Те изпиват цялата любов на своя живот като гъст сок; такива жени, гении на самораздаването, се хвърлят с един скок в оная бездна на страстта, от която вече няма спасение и връщане. Съвършен пример за такъв вид любов, която — понеже не се плаши от опасности и смърт — може наистина да бъде наречена героична, ще стане завинаги Мария Стюарт, смогнала да изживее само веднъж една страст, но до последния предел на чувството: до саморазтапяне и саморазрушение.

На пръв поглед ще бъдем озадачени, ако трябва да обясним това толкова бързо превръщане на чувствата й към Дарнли в първична страст към Ботуел. И все пак именно това развитие е единствено логичното и естественото. Защото както всяко друго изкуство, така и любовта трябва да бъде опозната, изпитана и практикувана. Никога или много рядко, както при изкуството, първият опит в любовта може да бъде напълно успешен. Шекспир, този най-задълбочен психолог на всички времена, знаел това много добре, показвайки, че почти винаги една по-слаба любов служи за начален етап, предхождащ истинската страст, която ще пламне някой ден. Може би най-гениалното хрумване в неговата безсмъртна любовна трагедия е това, че той не позволява — както би сторил някой по-незначителен творец или познавач на човешката душа — любовта на Ромео към Жулиета да се прояви съвсем внезапно, а това става на пръв поглед — парадоксално — чрез влюбването на Ромео в някоя си Розалинда. Това е позната грешка на сърцето, намиращо се пред пламтящата истина; съзнателното умение на майстора в любовта се предхожда от ученически, почти несъзнателни опити. Превъзходният пример, претворен от Шекспир, показва, че не може да бъде постигнато пълно познание без предчувствие, пълна наслада, без предварително удоволствие и за да може едно чувство да се възвиси до безкрайното, първо трябва да бъде събудено и запалено. Само защото Ромео вече се намира в състояние на вътрешно напрежение, защото неговият силен и страстен дух се стреми към още по-пълно изпитание на чувствата, неговата воля за любов, насочила се случайно и силно към Розалинда, първата, която се появява, но прозряла и знаеща непълната страст, бърза да се реализира изцяло, като заменя Розалинда с Жулиета. По същия начин Мария Стюарт със своето сляпо чувство се насочва към Дарнли само защото той е приятен на вид и млад, и се появява в благоприятен момент. Но немощният дух на младежа е прекалено слаб да подхрани нейната вътрешна жар. Той не може да я издигне до рая на екстаза, където тя ще се разгори и запламти. Ето защо тази жар продължава да мъжди — с възбудени чувства и разочарована душа — едно мъчително състояние, при което огънят изтлява без открит пламък. Веднага обаче, щом се появи онзи, който има силата да я избави от това мъчение, онзи, който дава въздух и подклажда покритата жар, подтиснатите пламъци изведнъж достигат до рая и ада. Също както чувствата на Ромео към Розалинда изчезват безследно, когато пламва истинската любов към Жулиета, така и Мария Стюарт напълно забравя своето чувствено увлечение към Дарнли пред неспокойната и замайваща страст на Ботуел. Защото винаги в същността и формата на последната страст е това, че се подхранва и развива от предшествуващата. Едва в истинската страст става това, което човек само е предусещал в предишните си увлечения.

За историята на страстта на Мария Стюарт към Ботуел имаме два вида сведения. Първите са съвременни летописи, хроники и документи, другите — редица запазени писма и стихове, приписвани на Мария Стюарт; двете форми, външната проекция на фактите и вътрешното свидетелство на душевния подтик, съвпадат една с друга. Въпреки това обаче всички ония, които мислят, че са длъжни в името на сетнешния морал да защитят Мария Стюарт от една страст, от която тя самата не е смогнала да се защити, отказват да признаят достоверността на тези писма и стихове. Те ги наричат най-спокойно подправени и исторически недостоверни. В процесуален смисъл, без съмнение те имат известно оправдание. Защото тия писма и сонети на Мария Стюарт са стигнали до нас само в преведени и може би осакатени текстове. Оригиналите липсват и никога не ще се явят на бял свят; собствените ръкописи на Мария Стюарт, значи, най-важното и неопровержимо свидетелство, са унищожени — знае се също от кого. Нейният син Джеймз I веднага след възкачването си на престола е хвърлил в огъня тия писания, уличаващи в буржоазен смисъл женската чест на неговата майка. Оттогава за достоверността или недостоверността на тия тъй наречени „ковчежни писма“ се води ожесточено препирня с цялото онова пристрастие, което се развило по религиозни и национални съображения в разглеждането на Мария Стюарт; ето защо тъкмо за безпристрастния писател е необходимо да претегля доказателство срещу доказателство. Неговото решение обаче ще трябва да бъде лично, индивидуално, защото последното научно или съдебно валидно доказателство, представянето на оригиналите, не е възможно и тяхната достоверност може да бъде потвърждавана или отричана само логически, само психологически.

Все пак, който иска да види вярно Мария Стюарт и да си я представи в нейната съкровена същина, трябва да бъде решителен, все едно дали самият той смята тия стихове и писма за достоверни или не. Той не бива да се промъква скришно покрай този въпрос с едно, казано със свиване на раменете, „forse che si, forse che no“ — с боязливо „може би да, може би не“, — защото точно тук лежи душевният средец на вътрешното развитие; той трябва с пълно съзнание за отговорност да претегли всички „за“ и „против“; и ако разчита на достоверността и използува в своето описание тези стихове като валидни показания, е длъжен тогава да обоснове открито и ясно своето убеждение.

Тези писма и сонети са наречени „ковчежни писма“ затова, защото след главоломното бягство на Ботуел са намерени в едно заключено сребърно ковчеже. Не подлежи на никакво съмнение, че действително Мария Стюарт е подарила на Ботуел, както всичко друго, това ковчеже, което е получила от първия си съпруг Франсоа II, а също така е несъмнено, че Ботуел е съхранявал в това здраво сандъче своите най-тайни документи, между тях, разбира се, и писмата на Мария Стюарт. Още по-малко съмнително е, че тия съобщения на Мария Стюарт до любовника й сигурно са били непредпазливи и компрометиращи, защото, първо, Мария Стюарт през целия си живот е била смела и решителна жена и никога не е умеела в слова или писания да сдържа чувствата си. Второ: безмерната радост на нейните врагове при намирането на тия писма доказва, че те сигурно са съдържали нещо уличително или срамно за Мария Стюарт. Обаче защитниците на хипотезата за фалшификация вече съвсем не отричат сериозно наличността на такива писма и стихове, а само твърдят, че лордовете, през няколкото дни от съвместното сверяване до предаването в парламента, вместо оригиналите били пъхнали злонамерени фалшификати, така че обнародваните писма по никакъв начин не били същите, които били намерени най-напред в заключеното ковчеже.

Тогава тук възниква въпросът; кой от съвременниците е повдигнал това обвинение? И отговорът идва незабавно: в същност никой. В деня, когато ковчежето попаднало в ръцете на Мортън, лордовете го отворили заедно и потвърдили с клетва достоверността, свиканият парламент ги сверил още веднъж (сред тях имало близки приятели на Мария Стюарт) и не било изказано никакво съмнение: били показани трети или четвърти път в Йорк и Хемптън Корт, сравнени с други оригинали от ръката на Мария Стюарт и намерени за достоверни. Преди всичко обаче натежава убедителното обстоятелство, че Елизабет изпратила във всички дворове отпечатъци от текстовете, а колкото и подозрителен да е иначе нейният характер, английската кралица никога не би покровителствувала една явна, безочлива фалшификация, която някой от съучастниците един ден би могъл да разкрие: тази политична жена е била твърде предпазлива, за да допусне да бъде заловена в дребни измами. Единственото лице, което по онова време би се чувствувало задължено в името на честта си при наличието на фалшификацията да повика на помощ целия свят, Мария Стюарт, главното действуващо лице, уж невинно наклеветената е протестирала — чудно! — твърде, твърде слабо и съвсем неубедително. Отначало тя се мъчи чрез тайни преговори да попречи писмата да бъдат показани в Йорк. Защо, би трябвало да запитаме ние, тъй като една доказана фалшификация само би затвърдила нейното положение. И ако накрая тя дава поръчение на своите представители предварително да отричат изцяло, en bloc, като невярно всичко, каквото би могло да бъде изнесено срещу нея, то това не означава много за Мария Стюарт, която в политическите работи малко се е придържала към истината и просто е изисквала нейната кралска дума, „parole de prince“, да важи повече от всякакви доказателства. Но даже когато писмата биват отпечатани в пасквила на Бюкенън и летят обвинително по всички посоки, когато биват четени във всички дворове, и тогава тя не отправя буен протест, не възразява с нито една сричка срещу фалшификация на документите й, а само нарича Бюкенън „отвратителен безбожник“. В нито едно писмо, нито до папата, нито до френския крал, нито до роднините си, тя не пише нито дума за това, че нейните писма и стихове са фалшифицирани, а френският двор, който още от първия час е имал в ръцете си копия от оригиналите, не е взел никога страната на Мария Стюарт в тая шумна случка. Никой от съвременниците, значи, не се е съмнявал нито за миг в достоверността, никой от съвременните приятели не е заявил за една тъй чудовищна неправда, каквато все пак би представлявало представянето на фалшиви документи. Едва след сто, едва след двеста години, когато оригиналите отдавна са били унищожени от нейния син, лека-полека се явила хипотезата за фалшификация заедно със старанието — тази смела и неукротима жена да бъде изтъкната като невинна и неопетнена жертва на подла конспирация.

Поведението на съвременниците, историческият аргумент, а също така ясно, по мое мнение, филологическите и психологическите данни, всичко говори безусловно за достоверността. Защото, ако вземем най-напред стиховете, кой в тогавашна Шотландия, трябва да запитаме ние, би бил способен в такъв къс срок да съчини на чужд, на френски език, цикъл сонети, предпоставка за които се явява най-интимно познаване на частните работи от живота на Мария Стюарт? Наистина световната история знае безброй случаи на подставени документи и писма, често в литературата също са се появявали тайнствено всевъзможни апокрифни съчинения, но винаги се е касаело за филологически феномени от заглъхнали, от отдалечени с векове епохи, каквито са били случаите с Осиановите стихове на Макферсън или с фалшификацията на Кьонигинховския ръкопис. Никога обаче не е бил правен опит да бъдат подставени на жив човек цял цикъл стихове. А колко абсурдна е и мисълта, че шотландски селски благородници, за които поезията е била най-чуждото нещо на земята, ще съчинят на бърза ръка единадесет сонета на френски език само за да компрометират своята кралица! Кой тогава е бил безименният вълшебник — на този въпрос не е отговорил никой от тия галантни рицари, — който е могъл да подстави на кралицата, на чужд език, тъй съвършено и точно по стил, цяла редица стихове, които дума по дума, чувство по чувство са в хармония с най-съкровеното у тая жена? Дори един Ронсар, един Дю Беле не биха успели да направят това тъй бързо и тъй душевно правдиво, камо ли пък някой от родовете Мортън, Аргайл, Хамилтън и Гордън, които умеели да въртят меча, но едва ли умеели да водят на трапезата разговор на френски език!

Но ако достоверността на стиховете е несъмнена (а днес никой вече не я отрича сериозно), то ние се виждаме принудени да признаем и достоверността на писмата. Ще се съгласим, че поради обратното превеждане на латински и шотландски (само две писма са запазени на оригиналния език), някои подробности може да са изменени, може би дори действително е вмъкнат някой и друг пасаж. Ала общо взети всичките тия аргументи, а особено един последен, психологически, говорят убедително за достоверността. Защото, ако някакъв мним „престъпен консорциум“, ръководен от омраза, би искал да фалшифицира уличителни писма, естествено, че той ще фабрикува едносмислени признания, които ще опозорят Мария Стюарт и ще я представят като похотлива, лукава, злобна жена. Съвсем безсмислен обаче би бил абсурдът, че за да се напакости на Мария Стюарт, ще измислят писма и стихове като оставените, които по-скоро я извиняват, отколкото обвиняват, защото изразяват човешки покъртително преди всичко ужаса на Мария Стюарт от това, че е знаела и съдействувала в престъплението. Не блаженството на тая страст, а нейната най-страшна мъка разкриват писмата, които сякаш са сподавени викове на жив запален и изгарящ човек. Тъкмо обстоятелството, че са нахвърлени с такава несръчност, в такова страшно безредие на мислите, в такава явна бързина и обърканост от една ръка, която очевидно трепери от вълнение при писането — тъкмо това отговаря напълно на онова свръхвъзбудено душевно състояние, за което свидетелствуват постъпките на Мария Стюарт през ония дни; само извънредно гениален душевед би могъл да съчини тъй съвършено такава психологическа основа на видимите факти. Мъри, Мейтлънд и Бюкенън, които един след друг и напосоки биват обвинявани от професионалните бранители на честта на Мария Стюарт за тази фалшификация, не са били обаче нито от ранга на Шекспир, нито на Балзак или Достоевски, а дребни душици, способни навярно на дребни мошенически измами, но неспособни да изградят в своите кабинети един образ с тъй потресаваща душевна правдоподобност, какъвто за вечни времена ще разкриват тия писания на Мария Стюарт; тепърва би трябвало да бъде намерен геният, който уж е измислил тия писма. Ето защо всеки безпристрастен човек може със спокойна съвест да признае за авторка на тия писма и стихове и да призове като най-сигурна свидетелка на най-горчивите си часове единствено Мария Стюарт, която винаги само злочестина и дълбок душевен гнет са превръщали в поетеса.

Наченките на тая злощастна страст се узнават единствено и преди всичко благодарение на самоиздаването в стиха. Благодарение на тия пламенни редове узнаваме, че тази любов се е създавала не бавно и чрез кристализиране, а се е хвърлила с един скок върху безгрижната жена и я приковала завинаги към себе си. Непосредствен повод е един груб телесен акт, едно нападение от страна на Ботуел, едно половинчато или пълно изнасилване. Стиховете в нейния сонет озаряват като мълния тъмнината:

Pour luy aussi j’ay jette mainte larme,

Premier qu’il fust de ce corps possesseur,

Duquel alors il n’avoit pas le coeur.[1]

Из един път виждаме цялото положение. Мария Стюарт от седмици е била все по-често и по-често с Ботуел; като пръв държавен съветник, като комендант на въоръжените сили той я е придружавал в пътуванията и разходките от замък на замък. Но нито за миг тя, която неотдавна сама е избрала една хубава благородническа жена за този мъж и е присъствувала на сватбата му, не съзира в младия съпруг свой задирвач; благодарение на този брак тя трябва да се е чувствувала двойно сигурна и неприкосновена по отношение на своя предан васал. Могла е простодушно да пътува с него, да остава с него спокойно насаме. Ала винаги това непредпазливо доверчиво чувство на сигурност у Мария Стюарт, тъкмо най-ценното качество на характера й, става за нея опасност. Навярно — струва ни се, че виждаме тая сцена — понякога си позволява с него нехайна близост, някоя от ония женски кокетни небрежности, които са станали съдбоносни за нея още с Шатлар, още с Рицио. Може би тя остава дълго насаме с него в покоите си, приказва по-свойски, отколкото повелява предпазливостта, закача се, играе си, шегува се с него. Ала Ботуел не е Шатлар, не е романтичен свирач на лютня и трубадур, не е Рицио, не е угодлив парвеню; Ботуел е мъж с жарки сетива и корави мускули, човек на нагони и инстинкти, който не трепва пред никаква дързост. Такъв мъж не се оставя лекомислено да бъде предизвикван и дразнен. Той посяга грубо, сграбчва жената, която отдавна вече се намира в колебливо и възбудено душевно състояние, чиито сетива са раздразнени от първото безразсъдство и все пак не са усмирени. „Il se fait de son corps possesseur“; той я изненадва неподготвена или я изнасилва — кой може да определи разликата в такива моменти, когато желание и отбрана преливат шеметно едно в друго? Едва ли можем да се съмняваме: и от страна на Ботуел това нападение сигурно не е било умишлено скроено, не е било сбъдване на дълго сдържана нежност, а импулсивно сладострастно деяние без каквото и да било душевно съдържание, чисто телесен, чисто физически насилствен акт.

Ала въздействието върху Мария Стюарт е светкавично поразително. Нещо съвсем ново нахлува като буря в нейния спокоен живот; заедно с тялото й Ботуел е изнасилил и чувството й. У двамата съпрузи, петнадесетгодишния дете-съпруг Франсоа II и голобрадия Дарнли, тя е срещнала досега само полумъжки характери, мекушави и слаби хора. За нея е вече естествено и в тая най-интимна сфера да бъде даряваща, великодушно ощастливяваща, господарка и владетелка, но никога вземаща, вземана и покорявана. В тоя брутален насилствен акт обаче тя неочаквано — и нейните сетива се люшкат зашеметени при тая изненада — среща един истински мъж, най-сетне един, който е разбил всички нейни женски сили, нейния срам, нейната гордост, чувството й за сигурност, най-сетне един, който й е разкрил сладостно нейния собствен, досега още неосъзнат вулканичен свят. Преди още да се помъчи да се съпротивява, тя е вече победена, твърдата черупка е строшена и скритата вътре жар прелива опустошителна, изгаряща. Първото й чувство при това издебване е само гняв, възмущение, само бясна, смъртна омраза към този сладострастен убиец на нейната женска гордост. Но една от най-дълбоките тайни на природата ще остане за вечни времена тая, че полюсите за пределното усещане се допират. Както кожата не е вече в състояние да различава пределен студ и пределна горещина, както мраз може да гори, като че е огън, така понякога противоположни чувства внезапно преливат едно в друго. За миг омразата в душата на една жена може да се превърне в любов, а оскърбената гордост — в безумно унижение, в миг нейното тяло може с безмерна жад да поиска и да утвърди това, което само преди секунда е отказвало с крайно отвращение. Във всеки случай от тоя час нататък тази досега доста разумна жена е в огън, гори, изгаря всецяло в тия пламъци. Рухват всички устои, които са крепили досега нейния живот — чест, достойнство, приличие, гордост, самоувереност и разум: веднъж повалена и запокитена, тя иска сега само да потъва все по-дълбоко и по-дълбоко, само да пада и да се забравя. Обзела я е някаква нова, непозната сласт и тя я пие до саморазтапяне, жадна и опиянена: смирено целува ръката на мъжа, който е унищожил нейната женска гордост и в замяна на това я е научил на новия екстаз на отдаването.

Тази нова, тази ненадмината страст превишава неизмерно първата към Дарнли. С Дарнли нейното желание за отдаване се бе само появило и изпитало, сега то се изживява; с Дарнли бе искала само да дели — корона, власт и живот. На Ботуел тя не иска вече да дава отделни неща, това и онова, а всичко, каквото притежава на земята, да обеднее, за да обогати него, радостно да се унизи, за да възвиси него. В някаква тайнствена възхита захвърля всичко, което я обвързва и притеснява, за да обгърне и задържи него, единствения. Тя знае, че нейните приятели ще я напуснат, че светът ще я хули и презира, ала тъкмо това й дарява нова гордост в замяна на нейната стъпкана гордост и тя заявява възторжено:

Pour luy depuis j’ay mesprise l’honneur,

Ce qui nous peust seul pourvoir de bonheur.

Pour luy j’ay hazarde grandeur & conscience,

Pour luy tous mes parens J’ay quitte & amis,

Et tous autres respectz sont a part mis.

Pour luy tous mes amis, j’estime moins que rien,

Et de mes ennemis je veux esperer bien.

J’ay hazarde pour luy & nom & conscience,

Je veux pour luy au monde renoncer,

Je veux mourir pour le faire avancer.[2]

Нищо вече за себе, всичко само за него, на когото тя за пръв път се усеща всецяло отдадена:

Pour luy je veux rechercher la grandeur,

Et feray tant que de vray congnoistra

Que je n’ay bien, ne contentement,

Qu’a l’obeir & servir loyaument.

Pour luy j’attendz toute bonne fortune,

Pour luy je veux garder sante & vie,

Pour luy tout de suivre j’ay envie,

Et sans changer me trouvera tout’une.[3]

Всичко, което притежава, всичко, каквото е тя самата, кралския си сан, честта, тялото, душата си, запокитва в бездната на тая страст и в глъбините на своето падение пие едновременно безбрежността на своето чувство.

Подобно бясно напрежение и свръхнапрежение на усещанията трябва да преобрази душата. Прекомерната страст изтръгва непознати и неповторими сили от тая досега ленива и сдържана жена. Нейното тяло, нейната душа заживяват през тия седмици с удесеторени сили, в нея бликват възможности и способности, които преди и след това никога не е имала. През тия седмици Мария Стюарт може да язди в галоп цели осемнадесет часа и сетне да седи будна без умора цяла нощ и да пише писма. Иначе само поетеса на къси епиграми и бегли стихове при даден случай, сега тя е в състояние да напише на един дъх в най-пламенно вдъхновение ония единадесет сонета, в които изказва цялата си наслада и мъка с такава сила на словото и красноречието, до каквато не е достигала никога по-рано и никога след това. Иначе непредпазлива и безгрижна, сега тя е в състояние да се преструва тъй съвършено пред хората, че цели месеци никой не забелязва нейните отношения с Ботуел. Пред хората може да говори хладно и студено, като на подчинен, с тоя мъж, от чието най-леко докосване изтръпва като попарена; тя е в състояние да се прави на весела, докато в същото време вътре в нея нервите тръпнат и горят и душата й загива от отчаяние. Неочаквано в Мария Стюарт се е родило едно демонично, едно свръх „Аз“, което я издига далеко над нейните собствени сили.

Но тия шеметни постижения на чувството, изтръгнати насилствено от волята, са платени понякога със страшна разруха. Тогава тя лежи по цели дни безсилна и изтощена в леглото, лута се цели часове със замаяни сетива из стаите, стене и хлипа в леглото си: „Бих искала да съм мъртва“ и крещи за кинжал да се самоубие. Тази свръхсила изчезва отново тайнствено в някои часове така, както е дошла. Защото тялото й не може да понася дълго време това бясно себепревишаване, това яростно себеразпръсване, то негодува, бунтува се. Нервите горят и треперят. Нищо друго не показва по-ясно до какъв краен предел е разтърсено нейното тяло от безмерното буйство на страстта както прочутият епизод в Джедбъръ. На 7 октомври в борба с един бракониер Ботуел е ранен опасно за живота; вестта стига до Мария Стюарт в Джедбъръ, дето тя заседава с областния съд. За да не обърне всеобщо внимание, тя се отказва от намерението да се метне тутакси на седлото и да измине в галоп двадесет и петте мили до Хърмитидж Касл. Ала няма никакво съмнение, че лошото известие я разстройва напълно, защото най-безпристрастният наблюдател в нейната среда, посланикът Дю Крок, който тогава още не е могъл да се досеща за някаква по-интимна връзка с Ботуел, съобщава в Париж: „Ce ne luy eust este peu de perte de le perdre“ — не би било никаква загуба, ако го изгуби. Мейтлънд също забелязва нейната разсеяност и обърканост, но също в неведение за действителната причина допуска, че тези „мрачни мисли и това безразличие се дължат на отношението към краля“. Едва след няколко дни кралицата препуска в буйна езда към Ботуел, придружена от лорд Мъри и неколцина благородници. Остава два часа край леглото на ранения и после хуква също така бясно назад, та в тази яростна езда да потуши своето мъчително неспокойство. Но нейното тяло, подкосявано от пламтяща страст, рухва сега изведнъж. Когато я свалят от седлото, пада в безсъзнание и лежи така два часа. После избухва треска, типична нервна треска — тя започва да удря наоколо и да бълнува. Накрая внезапно тялото се вцепенява, тя не вижда, не чувствува вече нищо, благородниците и лекарят стоят безпомощни около загадъчно болната. Изпращат по всички посоки куриери да доведат краля и епископа, за да й даде за всеки случай последно причастие. Осем дни лежи така Мария Стюарт между живота и смъртта. Сякаш тайно желание да не живее повече е разкъсало в страшна експлозия нейните нерви, подкопало е силите й. Въпреки това — и тъкмо то показва с клинична яснота, че това рухване е било предимно душевно, типична истерия, — когато довеждат в една покрита кола оздравяващия Ботуел, тя се чувствува вече по-добре и — повторно чудо — след две седмици тази, която всички мислели вече за мъртва, се мята отново на седлото. Отвътре е дошла опасността, отвътре я превъзмогва застрашената жена.

Но макар и телесно оздравяла, все пак през следващите седмици кралицата е променена и объркана. Дори най-чуждите забелязват, че тя е станала „друга“. Нещо в нейните черти, в нейното същество е променило завинаги боята си, привичната лекота и сигурност са изчезнали. Тя ходи, живее и действува като човек под някакъв тежък гнет. Затваря се в стаята си и през вратите прислужничките я чуват да хлипа и стене. Иначе твърде доверчивата жена този път не се доверява никому. Устните й остават запечатани и никой не се досеща за страшната тайна, която носи през дните и нощите си и която бавно трови душата й.

В тая страст се крие нещо страшно, нещо, което я прави едновременно тъй величава и страхотна — безпределно страшното е, че кралицата знае от първия миг: нейният любовен избор е престъпен и напълно безизходен. Ужасно трябва да е било пробуждането още след първата прегръдка — Тристанов миг, — когато те, отровени от любовното питие, се стрясват в шемета и си спомнят, че не живеят сами в безкрайността на своето чувство, а са обвързани с тоя свят чрез дълг и закон. Ужасно пробуждане, когато сетивата се окопитват и ослепително ярко блясва съзнанието в какво безумие са изпаднали. Защото тя, която се е отдала, е съпруга на друг мъж, а той, комуто се е отдала — съпруг на друга жена. Това, което са извършили техните бесни сетива, е прелюбодеяние, двойно прелюбодеяние, а няма много дни — четиринадесет, двадесет или тридесет, — откак самата тя, Мария Стюарт, като кралица на Шотландия тържествено е издала и подписала указ, който предвижда смъртно наказание за прелюбодеяние и за всяка друга форма на непозволени наслади в страната й. Още от първия миг тази страст е заклеймена като престъпна; ако иска да трае дълго, тя може да се утвърждава и осъществява само чрез нови и нови престъпления. За да могат да се свържат навеки, двамата трябва най-напред насилствено да се освободят — тя от своя съпруг, той от своята съпруга. Тази грешна любов може да даде само отровен плод и Мария Стюарт съзнава със страхотна яснота още от първия час, че отсега нататък за нея няма вече спокойствие и спасение. Ала тъкмо в такива отчаяни мигове у нея се пробужда крайната решителност — да опита и безумно-напразното и да предизвика съдбата. Не ще отстъпи страхливо, нито ще се затули и скрие тя, а с вдигната глава ще извърви докрай пътя до пропастта. Дори всичко да е загубено, щастието за нея в тая мъка е, че е пожертвувала всичко заради него.

Entre ses mains, & en son plain pouvoir,

Je mets mon fils, mon honneur & ma vie,

Mon pais, mes subjets, mon ame assubjettie

Est toute a luy, & n’ay autre vouloir

Pour mon objet, que sans le decevoir

Suivre je veux, malgre toute l’envie

Qu’issir en peut.[4]

„Каквото и да стане“ — тя ще дръзне да върви по тоя път в безнадеждността. След като се е предала всецяло с тяло, душа и съдба на него, на него, неизказано любимия, тази безмерно любеща жена се плаши вече само от едно на земята: да не го загуби.

Ала най-ужасното в тоя ужас, пределната мъка в тая мъка все още чака Мария Стюарт. Защото въпреки увлечението си тя е прекалено прозорлива и схваща, че и този път отново се прахосва, че мъжът, за когото пламтят всички нейни сетива, в действителност съвсем не я обича. Ботуел я е взел като много други жени: чувствено, набързо и брутално. Ала той е готов да я изостави също така равнодушно, както е захвърлил всички други жени след охлаждане на сетивата. Това насилие е било за него само жарък миг, бърза авантюра; и че този любим господар на нейните сетива не изпитва някакво особено преклонение пред нея, това несретницата скоро ще трябва сама да си признае:

Vous m’estimez legiere que je voy,

Et si n’avez en moy nulle asseurance,

Et soupconnez mon coeur sans apparence,

Vous meffiant a trop grand tort de moy.

Vous ignorez l’amour que je vous porte,

Vous soupconnez qu’autre amour me transporte.

Vous despeignez de cire mon las coeur.

Vous me pensez femme sans jugement;

Et tout cela augmente mon ardeur.[5]

Ала наместо да се отвърне гордо от неблагодарника, наместо да се владее и обуздава, тази пияна от страст жена се хвърля на колене пред равнодушния, за да го задържи. Нейната някогашна надменност се е превърнала по един страшен начин в безумно самоунищожение. Тя моли, проси, хвали се, предлага се като стока на любимия, който не иска да я люби. Тъй напълно, до такова крайно унижение е загубила чувството за достойнство, тя, някога тъй царствена, че като продавачка, пазарейки се, изброява пред него всичко, което е пожертвувала, отново и отново настойчиво — и трябва дори да кажем натрапчиво — го уверява в най-робска покорност.

Car c’est le seul desir de vostre chere amie,

De vous servir, & loyaument aimer,

Et tous malheurs moins que rien estimer,

Et vostre volonte de la mienne suivre,

Vous cognoistrez aveques obeissance,

De mon loyal devoir n’obmettant la science,

A quoy j’estudiray pour tousjour vous complaire,

Sans aimer rien que vous, soubs la subjection

De qui je veux san nulle fiction,

Vivre & mourir.[6]

Страшно и протестно е това пълно разрушение на самоуважението у гордата жена, която досега не е изпитала страх пред никой владетел в света и пред никоя земна опасност, а сега се унижава до най-срамните похвати на една завистлива и злобна ревност. Мария Стюарт сигурно е забелязала по някакви признаци, че Ботуел е привързан вътрешно повече към собствената си млада жена, която тя самата безгрижно му е избрала, отколкото към нея и че не мисли заради нея да се отрече от онази. И сега тя се мъчи — ужасно, че тъкмо великото е в състояние да направи една жена дребнава — по най-неблагороден, най-окаян, най-злобен начин да принизи неговата съпруга. Тя се стреми да възбуди мъжката му еротична суетност, като припомня (навярно въз основа на интимни разговори), че жена му не е показала достатъчно жар в неговите прегръдки, че му се отдавала само наполовина и нерешително, наместо с пълна поривиста пламенност. Тя, която някога е била преизпълнена с високомерие, сравнява сега с жалко самохвалство колко повече жертвувала и губела за Ботуел тя, прелюбодейката, отколкото неговата собствена жена, която имала само облага и удоволствия от неговото величие. Не, при нея, при Мария Стюарт, би трябвало да остане той, само при нея и да не се оставя да бъде мамен от писмата, сълзите и заклинанията на тази „фалшива“ жена.

Et maintenant elle commence a voir,

Qu’elle estoit bien de mauvais jugement,

De n’estimer l’amour d’un tel amant,

Et voudroit bien mon amy decevoir

Par les ecrits tous fardez de scavoir…

Et toutes fois ses paroles fardeez

Ses pleurs, ses plaincts remplis de fictions,

Et ses hautz cris & lamentations,

Ont tant gaigne, que par vous sont gardeez

Ses lettres, escrites ausquels vous donnez foy,

Et si l’aimez, & croiez plus que moy.[7]

Все по-отчаяни стават нейните викове. Той не бивало да смесва нея, единствено достойната, с недостойната; най-добре би било да отблъсне онази, за да се свърже с нея, защото тя била готова, каквото и да се случи, да върви с него в живота и смъртта. Нека той поиска всичко от нея, моли го Мария Стюарт на колене; като доказателство за вярност и вечна покорност тя била готова да пожертвува всичко; дом и имущество, корона, чест и детето си. Нека вземе всичко, всичко и да задържи само нея, която всецяло чезне по него, любимия.

Сега за пръв път се прояснява задният план на тоя трагичен пейзаж. Сцената става напълно ясна благодарение на прекомерните самопризнания на Мария Стюарт — Ботуел я е взел случайно като много други жени и с това в същност авантюрата би била свършена за него. Мария Стюарт обаче, предадена му духом и тялом, преизпълнена от жар и екстаз, иска да го задържи, и да го задържи навеки. Ала една обикновена любовна връзка крие малък чар за този щастливо оженен и честолюбив мъж. В най-добрия случай заради облагите и заради удобството Ботуел би продължил още известно време връзката си с тая жена, която може да раздава всички санове и почести на Шотландия, той би търпял може би и по-нататък Мария Стюарт като държанка редом с жена си. Ала това не може да бъде достатъчно за една кралица с душа на кралица, а още по-малко за жена, която не иска да дели, която в страстта си иска да има този мъж единствено за себе си. Но как да го задържи? Как да привърже навеки към себе си този буен, необуздан авантюрист? Обещания за безпределна вярност и унижение могат само да отегчат и едва ли да примамят един такъв мъж — той ги е слушал прекалено често от други жени. Само една-единствена награда може да съблазни този алчен човек, най-висшата награда, за която са се домогвали и блудствували толкова много хора: короната. Колкото и безразлично да е на Ботуел да остане и занапред любовник на една жена, която вътрешно не обича — все пак властно изкушение е мисълта, че тази жена е кралица и редом с нея би могъл да стане крал на Шотландия.

Наистина тази мисъл изглежда на пръв поглед безумна. Защото законният съпруг на Мария Стюарт, Хенри Дарнли, е още жив: за втори крал няма място. И все пак тази безумна мисъл е единствената, която от тоя миг свързва Мария Стюарт и Ботуел, защото тя, злочестата, няма друга примамка, за да задържи необуздания. На земята не е имало нищо друго, заради което този волен, независим, властолюбив човек би се оставил да бъде купен и обичан от една напълно покорна жена освен короната. И няма цена, която тази опиянена жена, забравила отдавна чест, положение, достойнство и закон, не би била готова да плати. Дори ако Мария Стюарт би била заставена да откупи с някакво престъпление короната за Ботуел, тя, заслепена от страстта си, не би трепнала пред тава престъпление.

Защото както Макбет няма друга възможност да стане крал, за да осъществи пъкленото предсказание на вещиците, освен насилственото изтребване на целия кралски род, така и Ботуел не би могъл да стане никога крал на Шотландия по честен, по законен път. Този път води само през трупа на Дарнли. За да могат да се слеят кръв с кръв, трябва да бъде пролята кръв.

Без съмнение Ботуел знае с пълна сигурност, че не бива да очаква никаква сериозна съпротива от страна на Мария Стюарт, ако след освобождаването й от Дарнли поиска ръката и короната й. Дори ако онова изрично писмено обещание, което уж било намерено в прочутото сребърно ковчеже и в което тя се съгласява да се „омъжи въпреки всяко възражение от страна на нейните роднини и други лица“ за него, дори ако то е апокрифно или фалшиво — той е сигурен в нейната покорност и без писма и печати. И на него, както на всички други, тя твърде често се е оплаквала колко силно страда от угнетителната мисъл, че Дарнли е неин съпруг; тя му е засвидетелствувала твърде пламенно в сонетите, а може би още по-пламенно в някои любовни часове — как силно жадува да се свърже завинаги и навеки с него, с Ботуел, така че той би се решил на последното, би опитал най-безумното за нея.

Без съмнение обаче Ботуел си е осигурил — поне мълчаливо — и одобрението на лордовете. Той знае, че всички са единодушни в омразата си към неудобното, непоносимо момче, което ги е предало, и че за тях не би могло да се случи нещо по-приятно от това — да бъде отстранен на бърза ръка по някакъв начин от Шотландия. Та Ботуел е присъствувал лично на онова забележително съвещание, което се е състояло през месец ноември в замъка Крейгмилър в присъствие на Мария Стюарт, на което един вид със закрити зарове се е играло за участта на Дарнли. Най-висшите сановници на кралството: Мъри, Мейтлънд, Аргайл, Хънтли и Ботуел са се спогодили тогава да предложат на кралицата една странна сделка; ако тя се реши да върне изгнаниците-благородници, убийците на Рицио — Мортън, Линдзи и Рутвън — те от своя страна биха се задължили да я отърват от Дарнли. Пред самата кралица отначало се говори само за законната форма „to make her quit of him“, за развод. Ала Мария Стюарт поставя условие това разтрогване да стане по начин, който от една страна да бъде съобразен със закона, а от друга да не ощети нейния син. На това отвръща сега по странно неясен начин Мейтлънд: тя да им предоставела начина, те щели да се погрижат за тази работа така, че тя да не ощети никак сина й, а и Мъри, макар като протестант да е по-малко скрупульозен в тия въпроси, „би гледал през пръсти“. Това заявление е странно, толкова странно, че Мария Стюарт подчертава още веднъж да не се предприема нищо, което „би могло да падне като товар върху честта или съвестта й“. Зад тия тъмни слова се крие някакъв тъмен смисъл и Ботуел би бил последният, който не би го доловил. Ясно обаче е само едно, че още тогава всички: Мария Стюарт, Мъри, Мейтлънд, Ботуел, главните актьори на трагедията, са били единодушни да премахнат Дарнли, а не са били единодушни само по какъв начин най-добре да се отърват от него — дали с добро, с хитрост или с насилие.

Ботуел като най-нетърпелив и най-дръзновен е за насилието. Той не може и не иска да чака, защото за него е от значение не само да изтикат това досадно момче, а и да наследи от него корона и кралство. Докато другите само желаят и чакат, той трябва да действува решително; изглежда, че по някакъв прикрит начин е търсил своевременно съучастници и помощници сред лордовете. Ала и тук историческата светлина само мъждука — подготовката на едно престъпление винаги става в сянка или сумрак. Никога не може да се узнае колко и кои от лордовете са били посветени в неговото намерение и кои той действително е спечелил за подкрепа или мълчаливо съгласие. Изглежда, че Мъри е знаел, но не е взел участие. Мейтлънд, по-непредпазлив, изскочил напред. Затова пък е достоверно показанието на Мортън, което той дал на смъртния си одър. При него, току-що завърнал се от изгнаничество и стаил смъртна ненавист към Дарнли, който го предал, отива на кон Ботуел и чисто и просто му предлага съвместно убийство на Дарнли. Ала след последното дело, при което неговите другари са го изоставили, Мортън е станал по-предпазлив. Той се бави с обещанието и изисква сигурност. Осведомява се най-напред дали кралицата е съгласна с убийството. За да го подтикне, Ботуел потвърждава това с пълна увереност. Ала Мортън знае от убийството на Рицио как бързо post festum[8] биват отричани устни уговорки и затова изисква, преди да се обвърже, да види черно на бяло писменото съгласие на кралицата. По стар шотландски обичай той иска редовен „bond“, който в случай на неприятни последици да може да покаже за свое оправдание. Ботуел му обещава и това. Ала разбира се от само себе си, той никога не би могъл да представи „bond“, защото една бъдеща женитба е възможна само ако Мария Стюарт остане съвсем непричастна и може да изглежда „изненадана“ от събитията.

Поради това делото отново се връща при Ботуел, най-нетърпеливия, най-дръзкия, а той е достатъчно решителен, за да го извърши сам. Все пак от двусмисления начин, по който Мортън, Мъри и Мейтлънд са посрещнали неговия план, той е усетил вече, че от лордовете не бива да се очаква открита съпротива. Ако не с печати и писма, то поне с красноречиво мълчание и любезно държане настрана всички са изразили съгласие. И от този ден, от който Мария Стюарт, Ботуел и лордовете са на едно мнение, Дарнли, още жив, носи своята мъртвешка риза.

Сега всичко е почти готово. Ботуел е влязъл вече във връзка с неколцина от своите най-доверени съучастници, мястото и начинът на убийството са определени в тайни заседания. Ала за жертвоприношението липсва още едно нещо: жертвата. Защото Дарнли, колкото и глупав да е, трябва някак смътно да е предугаждал какво му предстои. Седмици преди това той отказвал да стъпи в Холируд, докато лордовете стоят въоръжени там; той не се чувствува вече сигурен и в замъка Стърлинг, откакто убийците на Рицио, на които е изменил, отново се намират в страната благодарение на онзи многозначителен акт за помилване. Отхвърлил покани и примамки, той остава в Глазгоу. Там е неговият баща, граф Ленъкс, там са неговите верни другари; къщата е яка, сигурна и в случай на нужда, ако неговите врагове решат да го нападнат със сила, в пристанището чака кораб, с който може да побегне. И като че ли съдбата е искала да го закриля в най-опасния миг: тя му праща още в първите дни на януари шарка и с това — желан предлог да остане няколко седмици в Глазгоу, своето сигурно убежище и пристанище.

Тази болест неочаквано обърква твърде напредналите планове на Ботуел, който нетърпеливо очаква жертвата в Единбург. По някаква причина, която ние не знаем и за която можем само да се досещаме, Ботуел трябва да е бързал с деянието си било поради това, че нетърпение го е тласкало към короната, било защото с право се е опасявал, че един заговор с толкова много несигурни съмишленици би могъл с течение на времето да бъде разкрит, било пък, че неговите интимни отношения с Мария Стюарт са започнали да дават последиците си — така или иначе, той не иска да чака по-дълго. Но как да подмами болния и недоверчивия към мястото на убийството! Как да го измъкне от леглото и от тая оградена със зидове къща? Една открита покана би озадачила Дарнли, а нито Мъри, ни Мейтлънд, ни някой друг от тоя двор е толкова близък с прокълнатия и омразния, та да може да го склони да се завърне доброволно. Само една-единствена има власт над тоя малодушник. На нея два пъти се е удало да подчини на волята си клетника, който й се покорява тялом и духом: само Мария Стюарт би могла да дръпне недоверчивия към печалната му орис, ако наподоби любов към този, който не иска нищо друго освен нейната любов. Само тя и единствено тя от всички хора на земята има възможност да извърши тази чудовищна измама. И тъй като от своя страна тя също не е господарка на волята си, а се покорява на всяка повеля на своя деспот, нужно е само Ботуел да заповяда и невероятното или по-скоро това, което чувството отказва да вярва, става: на 22 януари Мария Стюарт, която от седмици избягва плахо всяка среща с Дарнли, отива на кон в Глазгоу, уж да навести болния си съпруг, в действителност обаче по заповед на Ботуел да го подмами да се върне в Единбург, където смъртта вече го чака с наточен нож.

[1]

И не една сълза пролях за него.

Той пръв тялото овладя със страст,

без над сърцето ми да има власт.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

[2]

И славата презрях за него аз,

а само тя ни носи светъл час.

За него проиграх и трон, и съвест,

и нямам друг кумир във тоз живот.

Отвърнах се от близки и от чест,

от враговете чакам радост днес,

отрекох се от име и от съвест,

готова с всичко да се примиря,

за славата му даже да умра.

↑

[3]

Мечтая бляскав път да му създам

и всичко бих направила, та сам

да разбере, че мой единствен блян

е да му служа вярно и докрай.

За него участ светла аз желая,

животът с него пак е скъп за мен

и по-добра ще ставам с всеки ден:

такава да ме вижда все мечтая.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

[4]

В ръцете му, под пълната му власт,

поставям син, живот и чест свещена,

страна, народ, душата си смирена

и не желая друго в този час

освен навеки да го следвам аз,

без той да се разочарова в мене,

каквото и да стане.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

[5]

За леконравна смятате ме, да,

но ако нямате в мене вяра

и търсите в душата ми поквара,

сте тръгнали по грешната следа.

Не знаете каква любов аз крия

и не за други, а за вас самия.

Със восъчно сърце съм според вас

и мислите, че съм жена безумна,

но туй разпалва само мойта страст.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

[6]

Единствено желание днес имам

на вас да служа, да ви любя с жар,

на мойта воля да сте господар

и пред бедите да съм несломима.

Покорна ще ви бъда, отзивчива,

дълга си ще изпълня търпеливо

да мога винаги да ви се нравя.

Да, искам да обичам само вас

и без лъжа, под силната ви власт

тук да живея и умра.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

[7]

Но явно най-подире тя разбра,

че след като е вече отклонила

тоз влюбен мъж, навярно е сгрешила.

Тогаз, реши тя, моя мил с игра,

с писма, във тях уж нежна и добра,

да ми отнеме. Ето тези думи,

фалшиви жалби, клевети, тъга,

терзания, молби и плач сега

успяха да смаят твоя ум и

ти вярваш им, попаднал в техен плен,

и ги обичаш повече от мен.

(Превел от френски Атанас Сугарев)

↑

[8] След празника (лат.), т.е. твърде късно. — Бел. Dave ↑

Пътят към убийството
22 януари до 9 февруари 1567

Сега започва най-тъмната строфа в баладата на Мария Стюарт. Това отиване в Глазгоу, откъдето довежда своя още болен съпруг и го поставя в центъра на един заговор за убийство, е най-спорната постъпка в целия неин живот. Все отново се повдига въпросът: наистина ли Мария Стюарт е била атридски образ, една Клитемнестра, която с лицемерна грижливост приготвя топлата баня на своя завърнал се съпруг Агамемнон, докато в същото време Егист, убиецът и любовникът, с наточена брадва е стоял скрит в сянката? Била ли е тя втора лейди Макбет, която с нежни и ласкави думи отвежда крал Дънкан за сън, в който Макбет ще го убие — една от ония демонични престъпнички, каквито прекомерната страст създава често тъкмо от най-смели и най-всеотдайни жени? Или тя е била само безволно създание на тоя брутален държанец Ботуел, действуваща несъзнателно в транса на неотразимо дадена заповед, лековерно послушна марионетка, останала в неведение относно всички тия приготовления за страшната случка? Чувството неволно отказва да смята за истинска тази престъпност, да обвини една досега човешки чувствуваща жена, че е била посветена и е помагала. Вместо това отново и отново ние търсим някакво друго, някакво човешки по-меко обяснение за отиването в Глазгоу. Отново и отново оставяме настрана като недостоверни всички показания и документи, които уличават Мария Стюарт, и с честното желание да се убедим, сверяваме всички оправдателни обяснения, намерени от нейните защитници. Но напусто! Колкото и да искаме да им вярваме, всички тия адвокатски аргументи нямат никаква убедителна сила; брънката на всецяло обгърнатото деяние се свързва чудесно с веригата на събитията, докато всяко оправдателно обяснение, щом го хванем по-яко, се строшава в ръцете ни.

Защото как да приемем, че загриженост на любеща жена е отвела Мария Стюарт пред постелята на болния Дарнли, за да го вземе от неговото сигурно скривалище и да го наглежда по-добре у дома? От месеци съпрузите живеят кажи-речи напълно разделени. Дарнли постоянно е лишаван от нейната близост и колкото смирено да я моли да дели отново леглото й като неин съпруг, неговите съпружески права биват троснато отказвани. Испанският, английският и френският посланици говорят отдавна в докладите си за отчуждението като за неизменен, самопонятен факт; лордовете открито са повдигнали въпрос за развод, а тайно са обмисляли дори една по-насилствена форма на разрешение. Тъй равнодушно вече живеят двамата един до друг, че дори при вестта за опасното заболяване на Мария Стюарт в Джедбъръ нежният съпруг никак не бърза да навести умиращата, на която вече са дали последно причастие. С най-силно увеличително стъкло в тоя брак не може да се види и най-тънка нишка любов, ни атом нежност: ето защо е несъстоятелно предположението, че любяща грижа е подтикнала Мария Стюарт да отиде при него.

Ала — това е последният аргумент на нейните защитници tout prix — може би Мария Стюарт е искала тъкмо с това отиване да премахне окончателно тоя злощастен раздор? Може би накрая тя е отишла само за да се помири с него? За жалост обаче и това последно благоприятно обяснение бива унищожено от един неин собственоръчен документ. Защото само един ден преди заминаването за Глазгоу в едно писмо до архиепископ Битън — Мария Стюарт никога не се е замисляла, че писмата й ще свидетелствуват пред потомството против нея — непредпазливата жена се изказва по крайно ненавистен, крайно раздразнен начин за Дарнли: „Що се отнася до краля, нашия съпруг, един бог знае как винаги сме се държали с него и не по-малко на бога и на света са известни неговите непочтени игри и неправди спрямо нас; всички наши поданици са били свидетели на същите и аз не се съмнявам, че те в сърцата си го осъждат.“ Така ли говори гласът на сърцето при желание за помирение. Такива ли са мислите на една любеща жена, която бърза да отиде при своя болен съпруг? И второ неопровержимо уличително обстоятелство — Мария Стюарт предприема това пътуване не само за да навести Дарнли и после пак да се върне, а с решителното намерение веднага да го доведе обратно в Единбург; тази грижа също е тъй прекалено голяма, че не може да ни се стори честна и убедителна! Защото не е ли гавра с всички закони на медицината и на разума посред люта зима, през януари да изкараш от леглото болен от шарка, болен от треска, чието лице още е подпухнало, и да го пренасяш в открита кола на друго място, отдалечено на два дни път? А Мария Стюарт предварително е докарала със себе си покрита кола, за да лиши Дарнли от всяка възможност за възражение и да го отведе колкото е възможно по-бързо в Единбург, където заговорът за неговото убийство е в пълен ход.

Но може би Мария Стюарт не знае — всеки път ние се доближаваме с по една крачка към нейните защитници, защото каква отговорност би било да обвиниш един човек в убийство! — да, може би тя съвсем не знае за този заговор? По един фатален начин и в това отношение едно писмо на Арчибълд Дъглас, отправено лично до нея, изключва всякакво съмнение. Защото Арчибълд Дъглас, един от главните заговорници преди онова трагично заминаване за Глазгоу, я посетил дори лично, за да получи нейното открито съгласие за подготвяното убийство. И дори ако тогава тя не му е дала съгласието си и е отблъснала всякакво споразумение, как може една съпруга, щом знае, че са в ход подобни коварни замисли, да премълчава подобно предложение? Защо не е предупредила Дарнли? И защо на това отгоре, въпреки сигурното сега убеждение, че се крои нещо срещу него, го предумва да се върне в атмосферата на убийството? В такъв случай мълчанието е нещо повече от съгласие, то е пасивна тайна подкрепа, защото, който е узнал за някое престъпление и не се е постарал да го осуети, става виновен най-малко поради безразличието си. Най-благоприятното, значи, което може да се каже за Мария Стюарт е, че тя не е знаела за кроеното престъпление, защото не е искала да знае за него, че е затворила и отвърнала очи, за да може после да каже и да се закълне: аз не съм взела участие в това престъпление.

Чувството за известна виновност на Мария Стюарт в премахването на нейния съпруг е следователно неотречимо за един безпристрастен изследовател: ако някой иска да я извини, той може да изтъкне само намалената свобода на волята в тая жена, а не нейното неведение. Защото тази робиня действува не радостно, не дръзко, не съзнателно, не по свободна воля, а по друга, по чужда воля. Мария Стюарт не е отишла в Глазгоу студено, пресметливо, коварно и цинично, за да подмами Дарнли да се върне у дома, а в решителния миг — това доказват ковчежните писма — е почувствувала погнуса и ужас от натрапената й роля. Действително тя е уговорила с Ботуел плана за подмамването в Единбург; ала от нейното писмо се разкрива по един чудесен начин как в същия миг, когато тя е отдалечена на един ден път от своя повелител и заедно с това отслабва хипнозата на неговото присъствие, приспаната съвест в тая „magna peccatrix“[1] се раздвижва. На кръстопътя на едно престъпление човекът, тласкан към злодеяния от някаква тайнствена сила, се откъсва от истинския, от вътрешния престъпник, коварното и предумишлено деяние се отделя от самозародилото се „crime passionel“, и постъпката на Мария Стюарт е може би един от най-съвършените примери за този вид престъпления, които биват извършвани не от самия човек, а в негово подчинение от друга, по-силна воля. Защото в мига, когато Мария Стюарт трябва да изпълни уговорения, одобрения план, когато се изправя пред жертвата, която й е заповядано да подмами на дръвника, тогава внезапно у тая жена угасва всякаква омраза и всяко чувство за мъст, прачовешкото в нейната природа започва отчаяна борба с нечовешкото на нейното поръчение. Ала твърде късно е вече и напусто: в това престъпление Мария Стюарт не е само ловджийка, която хитро дебне жертвата си, самата тя е подгонена. Усеща зад себе си бича, който я подкарва напред. Тя трепери от гнева на своя любим държанец, в случай че не му домъкне уговорената жертва, а в същото време трепери да не загуби любовта му, ако не се подчини. Само това, че тук една безволна жена в дъното на душата си не иска престъплението, че една душевно беззащитна жена се съпротивява срещу наложеното принудително деяние — само това единствено ни кара, ако не да простим престъплението в смисъла на правосъдието, то поне да го разберем в смисъла на човещината.

В този смекчен смисъл страхотното събитие става понятно само благодарение на онова прочуто писмо, което тя отправя до Ботуел от леглото на болния Дарнли и което нейните защитници по един безразсъден начин постоянно се мъчат да отричат: само то още дава един примирителен отблясък на човечност в гнусното престъпление. Благодарение на това писмо ние виждаме като през пробита стена страшните часове в Глазгоу.

Полунощ отдавна е минала. Мария Стюарт седи по нощница пред масата в една чужда стая. В камината гори огън, сенките трепкат лудо по високите голи стени. Ала този огън не стопля пустата стая, нито зъзнещата душа. По раменете на леко облечената жена постоянно пробягват студени тръпки: студено е и тя е уморена, би искала да спи, а все пак не може да заспи от вълнение и възбуда. Твърде много и твърде потресни неща е преживяла през тия последни седмици, през тия последни часове, все още тръпнат и парят нервите й до върховете на болезнените пръсти. Преизпълнена от ужас пред това престъпление, ала безволно послушна на господаря на нейната воля, душевната робиня на Ботуел е предприела това страшно пътуване, за да подмами собствения си съпруг от сигурното му убежище в още по-сигурна смърт и тази измама не е била лесна за нея. Още пред портите я спира един пратеник на Ленъкс, бащата на Дарнли. На стареца се е сторило подозрително, че жената, която от месеци насам отбягва ненавистно неговия син, из един път бърза тъй нежно към болничната му постеля. Старците предугаждат нещастията; а може би Ленъкс си спомня и това, че всеки път, когато Мария Стюарт привидно се е подчинявала на сина му, тя винаги се е стремила само да получи някаква изгода лично за себе си. С голяма мъка й се е удало да отбие всички въпроси на пратеника, добрала се е благополучно чак до леглото на болния, който също — прекалено често е играла тя пред него фалшива игра — я посреща с недоверчива душа. Той веднага иска да знае защо е докарала тази покрита кола: в неговите очи още пламти неспокойно подозрение. И тя е трябвало да хване с желязна ръка сърцето си, за да не се издаде при такива въпроси с някоя запъната дума, с побледняване или изчервяване. Ала страхът от Ботуел я е научил да се преструва. С милващи ръце, с ласкави думи е приспала тя постепенно недоверието на Дарнли, къс по къс е издърпала волята от тялото му и в замяна е сложила вътре своята, по-силната. Още първия следобед половината работа е свършена.

И сега тя седи през нощта сама в своята тъмна стая, студено и пусто е, призрачно припламват свещите и такова безмълвие владее в стаята, че се долавят нейните най-потайни мисли и въздишките на смазаната й съвест. Тя не може да спи, не може да почива, безмерна е нейната потребност да повери някому мъката, която притиска душата й, да заговори с някого в тая последна и най-самотна беда. И понеже не е близко той, единственият на земята, пред когото може да говори за всички тия неща, за които не бива да знае никой друг освен него, за тия страшни престъпни неща, които сама се страхува да признае пред себе си — тя взема няколко листа и започва да пише. Писмото става безкрайно. Тя няма да го завърши нито през тая нощ, нито на другия ден, а едва през следващата нощ; тук един човек посред престъплението се бори със собствената си съвест. В най-дълбока умора, в крайно объркване е писано това писмо, замаяно и изтощено се люшка всичко едно през друго: глупост и най-дълбок смисъл, вик и празен брътвеж, и отчаяна жалба — като прилепи пърхат в зигзаг една след друга черните мисли. Тя ту разказва само за глупави дреболии, ту с крясък се надига бедствието на нейната съвест, като мълния блясва омраза, състрадание я сподавя и постоянно между всичко това тече огромно и жарко преливащо любовно чувство към този, чиято воля господствува над нея и чиято ръка я блъска към тая бездна. После из един път тя забелязва, че е свършила хартията. Тогава продължава да пише на започнат сметководен лист — по-нататък, само по-нататък, само по-нататък! — защото чувствува, че ужасът ще я задуши, тишината ще я задави, ако не се вкопчи поне с думи за онзи, към когото е прикована с вериги, престъпница до престъпник, кръв до кръв. Ала докато перото в треперещата ръка бяга като откъснато по листовете, тя забелязва, че всичко, което пише, не е казано тъй, както би желала да го каже, че няма сили да обуздае, да подреди мислите си. Тя чувствува това едновременно в друга сфера на съзнанието си и затова заклина Ботуел да прочете писмото два пъти. Но тъкмо за това, че писмото от три хиляди думи не е мислено и писано будно и ясно, че мислите залитат една през друга объркани и запънати, като че със затворени очи, тъкмо това го прави неподражаем документ на душевна история. Защото тук не говори съзнателният човек, тук в някакъв транс на умората и на треската говори вътрешното аз, тук говори иначе почти неподслушваемото подсъзнание, голото, незакрито вече от никакъв срам чувство. Повърхностни и дълбоки гласове, ясни мисли и такива, каквито тя в пълна будност не би дръзнала да изрече, се редуват в това несъсредоточено състояние. Тя се повтаря, противоречи си с писаното, всичко кипи хаотично едно през друго в тая пара и дим на страстта. Никога или съвсем рядко ни е оставяно признание, в което духовното или по-точно душевното състояние на свръхвъзбуда да се разкрива тъй напълно посред едно престъпление — не, нито Бюкенън, нито Мейтлънд, ни една от тия умни глави не би могла със своето образование и разсъдък да измисли тъй магично точно халюцинирания монолог на едно разстроено сърце, страхотното положение на жената, която насред деянието не намира никакво друго спасение от угризенията на съвестта, освен да пише и пише на любимия, за да се загуби, да забрави, да извини и да разясни, която се затулва в това писане, за да не слуша в тишината как бясно тупа сърцето й. Отново неволно трябва да си спомним за лейди Макбет — как и тя в лека нощница се лута изтръпнала в тъмнината на замъка, обсадена и притискана от страхотни мисли, и в един потресен монолог издава сомнамбулно престъплението си. Само един Шекспир, само един Достоевски могат да съчиняват така, а още и техният възвишен учител: действителността.

Какъв величествен тон още в тоя пръв подстъп, който докосва сърцето в най-съкровените му глъбини: „Аз съм уморена и сънна и все пак не мога да се сдържам, още има хартия… Прости, че пиша тъй лошо, ти ще трябва тогава да се досещаш за другата половина… И все пак се радвам, че мога да ти пиша, докато другите спят, защото чувствувам, че не бих могла да спя поради желанието, което ме тласка в твоите обятия, скъпи мой живот.“ Тя описва с неотразима убедителност как ощастливен е бил клетият Дарнли от нейното неочаквано пристигане; струва ни се, че виждаме това добродушно момче с лице, горещо от треската и още червено от обрива. Той е лежал сам нощи и дни и си е разкъсвал сърцето, че тя, по която чезне тялом и духом, го е отблъснала и напуснала. И сега неочаквано тя е тук, любимата, млада, хубава жена седи изведнъж пак нежно край леглото му. В своето щастие бедният глупак мисли, че „сънува“ и признава, че е „тъй щастлив да я види, та му се струва че би трябвало да умре от радост“. Разбира се, от време на време в него болезнено се разгарят старите рани на недоверието. Това му изглежда дошло съвсем неочаквано, съвсем невероятно: и все пак неговото сърце е прекалено немощно, за да си представи една тъй чудовищна измама, колкото и често да го е мамила тя. Защото тъй сладко е за слаб човек да вярва, да се доверява, тъй лесно е да втълпиш на суетен човек, че е любим. Не минава дълго време и Дарнли омеква, покъртва се; отново напълно покорно, както тогава, през оная, другата нощ, след убийството на Рицио, доброто момче я моли да му прости всичко, каквото й е сторил. „Толкова много твои поданици извършиха грешки и ти им прости, а аз съм още тъй млад. Ще кажеш, че вече много пъти си ми прощавала и аз винаги отново съм изпадал в грешките си. Но не е ли естествено, че човек на моята възраст, лошо съветван, два или три пъти отново изпада в грешките си и не удържа обещанията си, докато накрая започне да се обуздава сам благодарение на поуките си? Ако и този път получа прошката ти, кълна се, че никога вече няма да извърша грешка. Аз и не искам нищо друго освен да живеем заедно като мъж и жена, в леглото и у дома, а ако ти не искаш, аз никога няма да стана от това легло… Един бог знае как съм наказан за това, че направих от тебе божество и не мислех за нищо друго освен за тебе.“

През това писмо ние надникваме отново в далечната, обгърната от сенки стая. Мария Стюарт седи до леглото на болния и слуша тоя изблик на любов, това кипване на неговото унижение. Сега тя би трябвало да ликува, защото планът й е успял, отново е омекотила сърцето на наивното момче. Ала тя се срамува твърде много от измамата си и затова не може да се радва. Посред замисленото престъпление започва да я души погнусата от окаяността на това, което върши. Мрачно, с отблъскващи очи, с объркани мисли седи до болния и дори Дарнли обръща сега внимание, че нещо тъмно и непонятно угнетява тая любима жена. Горкият предан и измамен човек се мъчи дори — гениално положение! — да утеши предателката, измамницата, иска да й помогне, иска да я направи радостна, весела, честита. Той я моли страстно да остане през нощта в стаята при него, несретният глупак бленува отново за любов и нежност. Потресно е да чувствуваме чрез това писмо как този слаб човек отново се вкопчва доверчиво за нея, как се чувствува напълно сигурен в нея. Не, той не може да престане да я гледа, изпитва неизмерима слабост от тази подновена и тъй дълго липсвала близост. Моли я да му нареже месото, приказва непрекъснато и издърдорва в глупостта си всички тайни; назовава имената на всички свои доносчици и съгледвачи, признава й — без да се досеща, че тя чезне тялом и духом по Ботуел — своята смъртна ненавист към Мейтлънд и Ботуел. И — понятно е — колкото по-доверчив, колкото по-любещ се разкрива той, толкова по-тежко става сега за нея да предаде тоя недосетлив, тоя безпомощен човек. Противно на волята си тя се покъртва от несъпротивлението, от лековерието на своята жертва. И силом се заставя да продължи да играе тая презряна комедия. „Никога ти не би могъл да го чуеш да говори по-хубаво и по-смирено; и ако аз не знаех, че неговото сърце е меко като восък и че моето е като диамант, никаква повеля освен тая от твоята ръка не би могла да ме застави да не почувствувам жал към него.“ Виждаме: тя самата отдавна вече не изпитва никаква ненавист към този клетник, който я гледа с нежни и гладни очи на своето трескаво възпалено лице, тя е забравила всичко, с което й е напакостил този малък, глупав лъжец: би желала от все сърце да го спаси. Ето защо в буен отказ прехвърля деянието върху Ботуел: „Заради своето собствено отмъщение аз никога не бих го направила.“ Само заради любовта си и за никаква друга цена ще извърши тя това ужасно нещо — да използува детинското доверие на тоя човек; и тя избухва дивно в обвинителния вик: „Ти ме принуждаваш към такова притворство, че аз самата съм преизпълнена от страх и ужас, и ме караш да играя ролята на предателка. Но помни, че ако това не бе, за да ти се подчиня, аз бих предпочела да бъда мъртва. Кръв капе от сърцето ми.“

Все пак подчинен човек не може да се брани. Той може да стене, когато бичът гневно го шиба да върви напред. И тутакси със смирена жалба навежда тя отново глава пред господаря на своята воля: „Горко ми! Никога не съм измамила някого, ала ще сторя всичко по твоя воля. Прати ми само една дума какво да правя; каквото и да се случи, аз ще те послушам. Помисли и за това дали не можеш да намериш някой потаен начин чрез лекарство, защото той трябва да взема лекарство и да прави бани в Крейгмилър.“ Виждаме, тя би желала да измисли поне някаква по-лека смърт за нещастника и да избегне грубото, подло насилие; ако не е била тъй извън себе си и тъй всецяло подвластна на Ботуел, ако в нея е имало още сила, още само една-единствена искра нравствена самостоятелност, чувствува се, че би спасила Дарнли. Ала тя не се решава на непослушание, защото се страхува, че с това ще загуби Ботуел, на когото се е обрекла, а в същото време се страхува — гениална психология, каквато никой поет не може да измисли, — че накрая Ботуел би могъл да я презира тъкмо за това, че се е съгласила да помага в такава окаяна работа. Тя вдига умолително ръце да не я „уважава по-малко поради това, тъй като той е причина“ и нейната душа се хвърля на колене за последен отчаян зов — той да възнагради с любов цялата тази мъка, която сега търпи заради него. „Аз жертвувам всичко: чест, съвест, щастие и величие; спомни си това и не се оставяй да бъдеш предуман от твоя лицемерен шурей против най-вярната любима, която си имал някога или ще имаш занапред. И не обръщай внимание на нея (жената на Ботуел) и на неискрените й сълзи, а гледай мене и всеотдайното дело, което върша, за да заслужа нейното място, заради което аз, противно на природата си, мамя всички. Нека бог ми прости и нека ти дари, скъпи приятелю, всяко щастие и всяка милост, които ти пожелава твоята най-покорна и най-вярна любима, тази, която се надява, че скоро ще бъде много повече за тебе като отплата за своята мъка.“ Онзи, който в тия думи безпристрастно чува да говори измъченото, изтерзано сърце на тая злочеста жена, няма да я нарече убийца, макар че всичко, каквото върши през тия нощи и дни, служи на убийство. Защото ние усещаме: хиляди пъти по-силна от нейната собствена воля е нейната съпротива, нейната погнуса; може би през някои от тия часове тя е била по-близо до самоубийство, отколкото до убийство. Ала зла орис на робуването: който сам е отстъпил волята си, не може вече да избира своя път. Той може само да служи и да се подчинява. И затова тя, робиня на страстта си, несъзнателна и все пак жестоко съзнателна лунатичка на чувството си, полита напред в бездната на своето престъпление.

На втория ден Мария Стюарт е извършила без остатък всичко, какво й е било възложено да извърши; по-тънката, по-опасната част на задачата е преодоляна. Тя е потушила подозрението в душата на Дарнли — бедното, болно, глупаво момче сега из един път е весело, уверено, спокойно, радостно и дори щастливо. Той опитва вече, макар още слаб, изтощен и обезобразен от белезите на шарката, малки нежности със своята съпруга. Би желал да я целува, да я прегръща и за нея е голяма мъка да прикрива отвращението си и да възпира неговото нетърпение. Покорен за желанията на Мария Стюарт, точно както тя самата е покорна за заповедите на Ботуел, той, подвластният на една подвластна, заявява, че е готов да се завърне с нея в Единбург. Оставя се доверчиво да бъде пренесен от своя сигурен замък в покритата кола с лице, забулено с тънък плат, та никой да не забележи обезобразяването му: най-сетне жертвата е на път към къщата на касапина. За по-грубата и кървава работа може сега да се погрижи Ботуел; за суровия и циничен мъж тя ще бъде хиляди пъти по-лека отколкото за Мария Стюарт предателството спрямо собствената й съвест.

Бавно върви колата, съпроводена от конници, по зимния студен път; привидно окончателно помирена след месеци непрекъснат раздор, кралската двойка се връща в Единбург. В Единбург — но къде? Разбира се, в Холируд Касл, бихме помислили ние, в кралската резиденция, в уютния княжески замък! Но не. Всемогъщият Ботуел е разпоредил другояче. Кралят не бива да живее в собствения си дом, в Холируд, уж защото опасността от зараза още не е минала. Тогава навярно в Стърлинг или в Единбург Касл, гордата непристъпна крепост, или пък като гост в някой друг княжески дом, например в епископския палат? И това не! По крайно подозрителен начин бива избрана една съвсем невзрачна и отстранена къща, за която досега никой не е помислял, една съвсем не кралска къща, една къща в подозрителна местност, извън градските ровове, сред градини и ливади, мъчна за надзираване и за пазене — странен и многозначителен избор. Неволно ние се запитваме кой е могъл да избере за краля тъкмо тая подозрителна отстранена къща в Кърк о’Фийлд, към която води само Тийвс Роу, един мрачен хайдушки път. И виж, тя е избрана от Ботуел, който сега е „all in all“. Отново и отново намираме в тоя лабиринт същата червена нишка. Отново и отново във всички писма, документи и показания кървавата диря се връща изключително към този човек.

Недостойната за крал малка къща сред необработени ниви в съседство с къщата на един човек от най-близката Ботуелова свита има всичко едно преддверие и четири стаи. Долу набързо бива стъкмена спалня за кралицата, тъй като тя внезапно изявява спешна потребност да наглежда най-нежно плахо отбягвания досега съпруг, и друга за прислугата й; стаята в горния кат бива наредена като спалня на краля, а съседната — за тримата негови прислужници. Все пак тия ниски стаи в подозрителната къща биват богато украсени, от Холируд пренасят килими и тапети, специално за краля поставят едно от разкошните легла, донесени от Мари дьо Гиз от Франция, и друго в долния кат за кралицата. И сега отведнъж Мария Стюарт не може да намери начин да засвидетелствува достатъчно явно своите грижи и нежности към Дарнли. Тя идва по няколко пъти на ден с цялата си свита, за да прави компания на болния, тя, която — трябва постоянно да напомняме за това — от месеци насам отбягва неговата близост. Тя преспива дори трите нощи от 4 до 7 февруари в тая отстранена къща наместо в своя удобен палат. Всеки в Единбург трябва, значи, да види, че кралят и кралицата отново са станали любещи съпрузи, демонстративно и дори подозрително настойчиво пред целия град бива афиширано новото разбирателство на враждуващата двойка. Помислете колко странен трябва да се е сторил този прелом в чувствата преди всичко на лордовете, които непосредствено преди това са обмисляли с Мария Стюарт всички средства да се отърват от Дарнли! И сега из един път тази бурна, тази прекалено подчертана любов между мъж и жена! Най-умният между тях, Мъри, си направя тайно сметката, както скоро ще покаже неговото поведение; той за миг не се съмнява, че в тая очебийно отстранена къща се подготвя някаква лоша игра и прави от своя страна тихо и дипломатично своите приготовления.

В града и в цялата страна има може би само един-единствен, който вярва честно в тоя прелом на настроението на Мария Стюарт: Дарнли, несретният съпруг. Неговата суетност е поласкана от грижите, с които го обгражда тя, той вижда гордо, че изведнъж лордовете, които досега презрително са го отбягвали, отново се доближават с превити гръбнаци и съчувствени лица до неговото легло. В едно писмо от 7 февруари до баща си признателно пише колко много се е подобрило здравето му благодарение на съчувствените грижи на кралицата, която се отнасяла към него като истинска и любеща съпруга. Лекарите са му дали вече радостното уверение, че ще оздравее, последните следи на обезобразителната болест започват вече да изчезват, разрешено му е да се премести в своя замък, за понеделник сутринта са поръчани вече коне. Още един ден и той отново ще седи на престола в Холируд, за да дели там отново „bed and board“[2] с Мария Стюарт и бъде най-сетне отново господар на своята страна, господар на нейното сърце.

Ала преди тоя понеделник, 10 февруари, е неделя, 9 февруари, за вечерта на която е определено весело празненство в Холируд. Ще празнуват сватбата си двама от най-преданите служители на Мария Стюарт; по този повод се устройва голям пир с бал и кралицата е обещала на прислугата си да присъствува. Ала не това всеизвестно празненство е същественото събитие на деня, а друго, значението на което ще се види по-късно тази сутрин; граф Мъри неочаквано се сбогува за няколко дни със сестра си, уж да навести болната си жена в един от своите замъци. А това е лош признак. Защото винаги, когато Мъри слиза от политическата сцена, той има своите добри основания. Тогава става някой преврат или някое нещастие, след което той може да се върне славно и да докаже, че не е имал пръст в играта. Който има усет за приближаваща буря, би трябвало да изпита безпокойство, като вижда отново тоя пресметлив и далновиден човек тихо да се сбогува, преди още бурята да се е разразила. Още не е изминала една година, откакто сутринта след убийството на Рицио той е влязъл на кон в Единбург, привидно също така в неведение, както сега с престорено неведение заминава сутринта на един ден, в който ще се извърши едно още по-страшно престъпление, за да предостави на други опасността и да защити честта и печалбата си.

Още един признак би могъл да ни накара да се замислим. Мария Стюарт била дала заповед нейното скъпоценно легло с кожени покривки да бъде пренесено от спалнята й в Кърк о’Фийлд отново в Холируд. Тази мярка сама по себе си е напълно понятна, защото през нощта на насроченото празненство кралицата няма да спи в Кърк о’Фийлд, а в Холируд, на другия ден пък раздялата и без това свършва. Ала тази предвидливост — да се пренесе тъй набързо скъпоценното легло, ще добие поради събитията опасно или най-малко криво тълкуване. Наистина по това време, след пладне и вечерта, не се забелязва следа от някакви мрачни събития или действителна опасност и поведението на Мария Стюарт е възможно най-неочебийно. През деня тя навестява с приятелите си почти оздравелия съпруг, вечерта седи крайно снизходително с Ботуел, Хънтли и Аргайл редом с прислугата между сватбарите. Ала колко трогателно: още веднъж — как необичайно трогателно! — още веднъж в тая студена зимна нощ навестява тя запустялата къща в Кърк о’Фийлд, макар че Дарнли на следната сутрин ще се върне в Холируд. Тя прекъсва нарочно веселото празненство, само за да поседи още малко до леглото на Дарнли и да побъбри с него. До единадесет часа през нощта — трябва да си отбележим точно часа — остава Мария Стюарт в Кърк о’Фийлд и едва тогава се връща в Холируд: отдалече в тъмната нощ блести и шуми конното шествие с високо вдигнати факли, със светлини и смях. Градските порти се отварят, цял Единбург трябва да види, че кралицата се е върнала от грижовното посещение при своя съпруг отново в Холируд, където под звуците на гайди се люлее хорото на тълпата. Още един път кралицата влиза любезно и приказливо между сватбарите. Едва след това — полунощ вече е минала — тя се оттегля за сън в покоите си.

В два часа през нощта земята се раздрусва. Една страшна експлозия, „сякаш едновременно е стреляно от двадесет и пет оръдия“, разтърсва простора. И веднага откъм Кърк о’Фийлд се виждат да препускат в буен бяг няколко подозрителни сенки: в къщата на краля трябва да е извършено насилие. Страх и възбуда обземат разбудения от сън град. Разтварят бързо градските порти, куриери хукват към Холируд, за да предадат ужасната вест, че самотната къща в Кърк о’Фийлд е хвърлена във въздуха заедно с краля и неговите прислужници. Ботуел, който е присъствувал на сватбеното веселие — очевидно, за да има алиби, докато неговите хора подготвят престъплението, — бива разбуден в съня си или по-право издърпан от леглото, в което уж лежи заспал. Той се облича набързо и тича с въоръжени хора към мястото на престъплението. В градината намират труповете на Дарнли и на прислужника, който е спал в неговата стая, облечени само с по една риза; самата къща е напълно разрушена от барутна експлозия. Ботуел се задоволява с тая привидно твърде изненадала и развълнувала го обстановка. Тъй като познава по-добре от всеки друг истинското положение на нещата, той не прави по-нататък никакви усилия да разбули пълната истина. Заповядва да положат на носилка труповете и след около половин час се връща в замъка. И там той не знае какво друго да съобщи на също тъй стреснатата в безгрижния сън кралица освен голия факт, че нейният съпруг крал Хенри Шотландски е убит по необясним начин от неизвестни престъпници.

[1] Велина грешница (лат.). — Бел.пр. ↑

[2] Храна и легло (англ.). — Бел.пр. ↑

Quos deus perdere vult…
Февруари до април 1567

Страстта има сили за много нещо. Тя може да пробуди неизразима, свръхчовешка енергия у човека. Тя може със своя неотразим натиск да изстиска и от най-спокойната душа титанични сили и да ги запокити през всички норми и форми на установения ред чак в престъплението. Но в същината на страстта влиза и това, че нейният внезапен устрем след такива изблици рухва отново изтощен. И тъкмо с това се отличава основно престъпникът по страст от истинския, родения, привичния престъпник. Еднократният престъпник, престъпник по страст, обикновено смогва само да извърши деянието, но рядко и да понесе неговите последици. Като действува само под жаркия си импулс, втренчил поглед в предначертаното деяние, той залага цялото си напрежение върху тази една и единствена цел; щом я достигне, щом деянието бъде извършено, неговата енергия се скъсва на две, неговата решителност рухва, умът му го напуска, докато тъкмо тогава хладнокръвният, трезвият, пресметливият престъпник подлавя гъвкаво борбата с обвинители и съдии. Той запазва крайното напрежение на нервите си не за деянието като престъпника по страст, а за отбраната след деянието.

Мария Стюарт — и това не принизява, а възвисява нейния образ — не е дораснала за престъпното положение, в което изпада поради подчинението си на Ботуел, защото ако е престъпница, тя е станала такава единствено поради невменяемостта на своята страст, не по собствена, а по чужда воля. Тя само не е обладавала силата да преодолее навреме нещастието и след престъплението волята й я напуска окончателно. Две неща би могла да направи тя сега: или решително и с погнуса да се откъсне от Ботуел, който е направил повече от това, което тя вътрешно е искала, т.е. да се отдалечи от деянието, или пък би трябвало да помогне то да бъде потулено; тогава обаче тя би трябвало да лицемери и да се преструва на покрусена, за да отклони подозрението от него и от себе си. Наместо това Мария Стюарт прави най-безсмисленото, най-безразсъдното в едно тъй подозрително положение, именно — не прави нищо. Тя стои вцепенена, онемяла и се издава тъкмо с тази своя поразеност. Също като някоя от ония механически играчки, които, като ги навием, извършват автоматично известна бройка предписани движения, в транса на своята послушност тя извършва безволно всичко, което Ботуел е изисквал от нея: отишла е в Глазгоу, усмирила е Дарнли, подлъгала го е да се върне. Но ето, пружината се е развила и силата спира. Тъкмо сега, когато би трябвало да бъде актриса в чувствата си, за да убеди света, тя уморено сваля маската; обзема я един вид вкаменяване, жестоко душевно вцепенение, непонятно безразличие; тя безволно оставя подозрението да изсвисти над нея като светкавичен удар със сабя.

Този забележителен феномен на душевно вцепенение в мига, когато преструвка, защита и смелост на духа били най-необходими, а цялото същество на застрашения човек замръзва в абсолютна пасивност и безразличие — този феномен сам по себе си не е необикновен. Това вцепенение на душата е необходима реакция срещу прекомерното напрежение, коварно отмъщение на природата към всички, които надхвърлят мярката. Така и Наполеон вечерта след битката при Ватерло бива напуснат от демоничната сила на волята; той седи ням, втрещен и не дава никакви нареждания на войските, макар че те биха били най-необходими тъкмо в мига на катастрофата. Изведнъж цялата сила е изтекла от него като вино от пробита бъчва. Също така замръзва в себе си Оскар Уайлд непосредствено преди арестуването; приятели са го предупредили, той има още време, има пари, би могъл да вземе влака и да прехвърли канала. Но той е обзет от вцепенение, седи в стаята си в хотела и чака, чака не знам какво — дали чудо или гибел. Само чрез такива аналогии — в историята има хиляди — можем да си обясним поведението на Мария Стюарт, абсурдното, безразсъдно, предизвикателно пасивно поведение през ония седмици, което в същност я прави подозрителна. Защото до извършване на убийството още никой не е бил в състояние да се досеща за някакво споразумение с Ботуел, посещението у Дарнли все пак е могло действително да бъде сметнато като желание за помирение. Ала веднага след убийството вдовицата на убития застава в ярката светлина на вниманието — сега би трябвало или да се разкрие една самопонятна невинност, или преструвката да бъде повишена до гениалност. Ала страшно отвращение към лъжа и лицемерие трябва да е взело връх у тая злочестна жена. Защото вместо да се брани от оправданото подозрение, чрез своето пълно безразличие тя става в очите на света още по-виновна, отколкото може би в действителност е била. Като самоубийца, която се хвърля в пропастта, затваря очи, за да не вижда повече нищо, за да не усеща вече нищо, като се стреми сега само към края, в който няма вече мъката на мисленето и на разсъждението, само към Нищото, само към гибелта. Едва ли някъде на друго място криминалистиката би могла да посочи по-съвършен патологичен образ на престъпник по страст, който изчерпва всичките си сили в престъплението и рухва заедно с него. Quos deus perdere vult… — когото боговете искат да погубят, нему те объркват разсъдъка.

Защото как би трябвало да постъпи като кралица една невинна, честна, любеща жена, ако нощем пратеник й донесе ужасната вест, че нейният съпруг току-що е убит от неизвестни престъпници? Тя би трябвало да настръхне като при пожар. Би трябвало да буйствува, да крещи, би трябвало да изисква да хвърлят в тъмница всеки, когото уличава и най-лека сянка на съмнение. Тя би трябвало да призове народа за подкрепа, да помоли чуждестранните князе да спират на границата всеки беглец от нейното кралство. Би трябвало както при смъртта на Франсоа II да се заключи и стои ден и нощ в стаята си, седмици и месеци да не помисля за радости, игри и задружни удоволствия, а преди всичко да не знае покой и отдих, докато не бъде заловен и осъден последният злосторник и съмишленик.

Такова приблизително би трябвало да бъде душевното поведение на една искрено изненадана, действително нищо неподозираща любеща съпруга. И по един парадоксален, но все пак логичен начин — една виновна жена би трябвало, от друга страна, да бъде пресметлива и поне да разиграва това чувство, защото нищо друго не предпазва един престъпник от подозрение така, както ако след престъплението той играе ролята на съвършено невинен и непосветен! Наместо това Мария Стюарт показва след убийството едно тъй страхотно безразличие, че то трябва да обърне внимание и на най-лековерния. Няма нищо от възбудата, от мрачната ярост, която е вълнувала душата й при убийството на Рицио, ни следа от меланхолната осанка след смъртта на Франсоа II. Тя не написва в памет на Дарнли, както за първия си съпруг, някаква трогателна елегия, а само няколко часа след като са й донесли вестта, тя, съвършено спокойна подписва навити вече послания до всички дворове, в които на света се дава обяснение за убийството — разбира се, обяснение, което се старае само да отклони от нея всяко подозрение. В това забележително изложение фактите съзнателно биват изопачени така, като че убийството в същност съвсем не е било насочено срещу краля, а на първо място срещу самата нея. Според тази официална версия заговорниците мислели, че и двамата съпрузи нощуват в Кърк о’Фийлд; само случайността, че малко преди това тя напуснала къщата, за да присъствува на сватбеното празненство, била предпазила кралицата от участта да бъде хвърлена във въздуха заедно с краля. Без ръката й да трепне от тая лъжа, кралицата подписва послушно следното: „Кралицата не знае кои са подбудителите на това престъпление, но тя се осланя на старанието и усърдието на своя съвет да ги издири и след това да им наложи наказание, което ще послужи за всегдашен пример.“

Такова извъртане на фактите естествено е твърде несръчно, за да може да заблуди общественото мнение. Защото в действителност — цял Единбург е бил свидетел — кралицата е напуснала самотната къща в Кърк о’Фийлд още към единадесет часа вечерта в голямо шествие със запалени факли. На целия град е било известно, че тя не е вече при Дарнли и поради това убийците, които са дебнели в тъмнината, не са могли по никакъв начин да искат нейния живот, когато три часа по-късно са хвърлили къщата във въздуха. Освен това барутното разбиване на къщата е било само лъжлива маневра, предназначена само да прикрие действителното положение, а именно, — че Дарнли вероятно още преди това е бил удушен от нахълталите убийци — очевидната несъстоятелност на официалното изложение, значи, само засилва впечатлението за виновност.

Но странно, Шотландия мълчи и не само безразличието на Мария Стюарт през тия дни, а и това на цялата страна озадачава света. Трябва само да си представим: случило се е нещо небивало, нещо нечувано дори в летописите на тая писана с кръв история. Кралят на Шотландия е убит в собствената му столица, хвърлен във въздуха заедно с къщата. И какво става? Тресе ли се градът от възбуждение и възмущение? Пристигат ли от замъците си благородници и барони, за да защищават уж също така застрашената кралица? Повдигат ли свещениците от амвоните си обвинение, взема ли съдът мерки за изобличаване на престъпниците? Биват ли затворени градските порти, биват ли арестувани и подложени на мъчения стотици заподозрени? Затворени ли са границите, минава ли по улиците траурното шествие с трупа на убития, следван от благородниците на кралството? Издигат ли на открито място катафалка, озарена от светилници и свещи? Бива ли свикан парламентът, за да чуе историята на това страшно злодеяние и да го осъди публично? Събират ли се лордовете, защитниците на престола, да положат тържествено клетва, че ще преследват убийците? — Не става нищо, нищо такова. Кралицата се скрива в покоите си, наместо да говори открито. Лордовете мълчат. Не мръдва ни Мъри, нито Мейтлънд, ни някой от тия, които са коленичили пред краля си. Те не порицават злодеянието, нито го величаят, а тихо и опасно очакват в тъмнината по-нататъшното развитие на събитията; чувствува се, че сега за сега на всички е неудобно да разискват гласно кралеубийството, защото повече или по-малко всички са знаели предварително за него. Гражданите пък се заключват предпазливо в къщите си и мълвят от уста на уста своите подозрения. Те знаят, че открай време не е много умно малки хора да се месят в работите на големите господа, защото при такава нескромност лесно може да се плати някоя чужда сметка. По тоя начин в първия миг става точно това, на което са се надявали убийците: всички посрещат убийството като някаква дребна, неприятна случка!

Може би няма друг подобен случай в европейската история, когато кралският двор, благородниците и населението на столицата са проявявали толкова малко вълнение при убийството на един крал. Дори най-очевидните и елементарни мерки за изясняване на престъплението са очебийно пренебрегнати. На мястото на убийството не е извършено съдебно или официално разследване, не е изготвен никакъв протокол, няма никакво съобщение или прокламация, в които да се посочват обстоятелствата, при които е било извършено убийството, така че днес дори не знаем дали Дарнли е бил удушен, убит с нож или отровен преди сградата да бъде взривена, за да се прикрият следите от престъплението. Известно е само, че неговият труп с почерняло лице е бил намерен на известно разстояние от къщата. По заповед на Ботуел тялото е заровено с неподобаваща бързина, за да не се даде възможност на много хора да го видят. Нека земята скрие бързо останките на Хенри Дарнли! Нека тази тъмна история бъде скрита бързо, преди да се разчуе до небесата!

В резултат на това целият свят е убеден, че в убийството са замесени лица от най-висок ранг. Не се погрижват дори да устроят подобаващо погребение на Хенри Дарнли, краля на Шотландия. Ковчегът не бива пренесен през града на разкошна катафалка в блестящо шествие, следван от жалеещата вдовица, от лордове и бароните. Топовете не гърмят и камбаните не бият, а тайно през нощта пренасят ковчега в параклиса. Без блясък и почести, с плаха бързина бива спуснат после в гроба Хенри Дарнли, крал на Шотландия, като че той самият е убиец, а не убит от чужда, омразна и неукротима алчност. Подир това още една литургия и толкова! Сега вече тази изтерзана душа няма да смущава мира в Шотландия: Quos deus perdere vult…

На Мария Стюарт, на Ботуел и лордовете се иска тая тъмна афера да бъде похлупена с капака на ковчега. Но за да попречат на любопитните да питат прекалено много и на Елизабет да се оплаче, че не са сторили нищо за разкриване на престъплението, решават да постъпят така, като че ли вършат нещо. За да избегне действително разследване, Ботуел нарежда привидно разследване; тъкмо този малък жест трябва да покаже, че сериозно и старателно се дирят „неизвестните убийци“. Наистина целият град знае техните имена; толкова много съучастници са действували при обграждането на дома, при закупуването на големи количества барут и пренасянето му в торби до къщата, че не е било трудно да бъдат запомнени неколцина от тях; стражите пред градските порти също си спомнят неприятно точно кому са отворили портите на Единбург след експлозията през оная нощ. Но тъй като коронният съвет на кралицата се състои сега в същност само от Ботуел и Мейтлънд, от съучастника и съмишленика, които трябва само да погледнат в огледалото, за да видят подбудителите, те държат упорито на становището за „неизвестните престъпници“ и с прокламация обещават две хиляди шотландски фунта на онзи, който би могъл да съобщи имената на виновните. Вярно е, че две хиляди шотландски фунта са твърде значителна сума за един беден единбургски жител, ала всеки знае, че ако започне да приказва, вместо да му пуснат две хиляди фунта в джоба, тутакси ще му забият нож в гърдите. Защото Ботуел незабавно е установил един вид военна диктатура и неговата свита, пограничните стражи, препускат застрашително на коне по улиците. Техните оръжия, носени така, че да се виждат, са в състояние да сплашат всеки, който би дръзнал да говори открито.

Обаче винаги, когато искаме да смажем насилствено истината, тя се брани с хитрост. Не я ли оставим да говори през деня, тя заговаря в тихата нощ. Сутринта след обявяването на прокламацията по пазарния площад и дори на вратата на кралския палат в Холируд се виждат заковани плакати с имената на убийците. Върху тия хвърчащи листове открито са посочени като убийци Ботуел и Джеймз Балфур, негов съучастник, както и кралските служители Бастиен и Йосиф Рицио; нови списъци назовават още неколцина други престъпници. Отново и отново обаче върху всички плакати се повтарят две имена: Ботуел и Балфур, Балфур и Ботуел.

Ако някакъв демон не бе завладял всецяло нейните сетива, ако онази безумна страст не бе отвлякла нейния разум, ако волята й не бе изпаднала в такава пълна зависимост, Мария Стюарт би трябвало сега, когато гласът народен говори тъй ясно, да направи едно: би трябвало да се раздели с Ботуел. Ако в помрачената й душа бе останало поне една искра съзнание, тя би трябвало сега да се отчужди от него и под някакъв предлог да го отстрани от двора, докато чрез ловка маневра „служебно“ бъде установена неговата невинност. Само едно не би трябвало да допусне тя сега: да остави този човек, когото открито по улиците гласно и шепнешком наричат убиец на краля, на нейния съпруг, да управлява и по-нататък в дома на шотландския крал, а преди всичко — не би трябвало да поверява воденето на следствието срещу „неизвестните убийци“ тъкмо на този, когото общественото мнение единодушно посочва като подбудител на убийството. Но нещо повече и нещо по-безразсъдно: в прокламацията са назовани като съучастници редом с Ботуел и Балфур нейните двама прислужници Бастиен и Йосиф Рицио (брат на Давид Рицио). Какъв би бил сега първият дълг на Мария Стюарт? Разбира се от само себе си: да предаде на съда тия двама обвиняеми. Вместо това — тук глупостта граничи с бяс и самообвинение — тя освобождава тайно двамата от служба, пъхват в ръцете им паспорти и ги прекарват набързо тайно през границата. Значи, тя прави точно обратното на онова, което би трябвало да направи заради честта си: отървава заподозрените от съда, наместо да ги предаде, и с тази укривателска услуга се поставя сама на подсъдимата скамейка. Но това престъпно безумие отива все по-далеч и по-далеч. Никой не вижда през ония дни Мария Стюарт да пролее поне една-едничка сълза, тя не остава както по-рано затворена в стаята си в „deuil blanc“ — макар че този път би трябвало седморно да се преструва, че жалее, — а само след една седмица напуска Холируд и отива в замъка на лорд Сетън. Вдовицата не може да намери сили дори за обикновения жест на дворцов траур, а като последна провокация — сякаш предизвикателно хвърля ръкавицата си в лицето на света — тя поканва в Сетън кого? Джеймз Ботуел, човека, чийто лик сега бива раздаван по улиците на Единбург с надпис: „Този е убиецът на краля.“

Но Шотландия не е целият свят, а ако съзнаващите вината си лордове и наплашените граждани плахо мълчат и се държат така, като че ли с трупа на краля е премахнат и всеки интерес към неговото убийство, в дворовете на Лондон, Париж и Мадрид това страшно престъпление не бива посрещнато с такова равнодушие. За Шотландия крал Дарнли не е бил нищо друго освен неудобен чужденец, когото, като започнал да им досажда, са погубили по обичайния път за европейските дворове обаче, като коронован и помазан крал, той е член на тяхното светлейшо семейство, на техния ненакърним ранг и затова неговото дело е тяхно собствено дело. Разбира се от само себе си, че никой не мисли да повярва що-годе на фалшивото официално изложение и за цяла Европа още от първия час е ясно като бял ден, че Ботуел е сигурно подбудител на убийството, а Мария Стюарт — негова довереница; дори папата и неговият легат говорят с възбудени слова за тая заслепена жена. Но онова, което най-много вълнува и дразни чуждестранните владетели, не е самото убийство. Шестнадесетият век не се безпокои много от въпроси за морала и не проявява придирчивост за един-единствен живот. От Макиавели насам политическото убийство е нещо извинено и едва ли има династия в Европа, която да няма в своите анали подобни прояви. Хенри VIII не се церемони много, когато екзекутира съпруги, от които иска да се отърве. На Филип II не биха се понравили въпроси за убийството на неговия единствен син дон Карлос. Борджиите дължат част от тъмната си слава на техните отрови. И все пак трябва да се направи разграничение. Всички тези владетели се пазят и от най-слабото подозрение за вина или дори само за съучастничество. Те са възлагали извършването на престъплението на други. Това, което очакват от Мария Стюарт, е само един видим опит за самооправдание и те се настройват срещу нея единствено поради нейното глупаво безразличие. Чуждестранните владетели гледат отначало смаяни, но после със сърдити очи своята неразумна посестрима, която не взема ни най-леките мерки, за да отърси подозрението от себе си, която наместо — както обикновено се постъпва в такъв случай — да нареди да обесят и да разчекнат на коне неколцина незначителни хорица, спокойно играе на топка и избира главния виновник за партньор в своите развлечения. Верният посланик на Мария Стюарт в Париж й съобщава с искрено вълнение какво лошо впечатление прави подобно пасивно държание. „Тук клеветят самата вас като главна причина за това престъпление и че то е станало по ваша заповед.“ И с една откровеност, която за вечни времена прави чест на тоя човек на църквата, доблестният служител казва на своята кралица, че ако сега тя най-сетне не изкупи това убийство по най-енергичен и най-безогледен начин, „за вас би било по-добре да сте загубили живота си и всичко друго“.

Това са ясни думи на приятел. И ако у тази загубила себе си жена имаше още зрънце разум, още искра собствена воля в нейната душа, тя би трябвало да се раздвижи. Още по-убедително обаче говори съболезнователно писмо на Елизабет: „Madame — пише тя в това искрено развълнувано съболезнователно писмо, — аз съм тъй зашеметена и ужасена, тъй изплашена от страшната вест за гнусното убийство на вашия покоен съпруг и мой братовчед, че и сега още едва съм в състояние да пиша за него; и колкото чувството ми да ме кара да скърбя за смъртта на един тъй близък кръвен сродник, все пак, ако трябва да ви кажа искрено мнението си, не мога да скрия, че жаля повече за вас, отколкото за него! О! Madame! Аз не бих постъпила като ваша предана братовчедка и като истинска приятелка, ако бих си дала повече труд да ви кажа нещо приятно, наместо да се мъча да браня честта ви; ето защо не мога да премълча какво говорят за това повечето хора: именно, че при изкуплението на това злодеяние вие ще гледате през пръсти и ще внимавате да не хванете ония, които са ви оказали тая услуга, и поради това изглежда като че ли убийците са извършили това престъпление с ваше одобрение. Аз ви моля коленопреклонно да ми повярвате, че за всичкото злато на света не исках да крия една такава мисъл в сърцето си. Не бих пуснала никога в сърцето си един тъй лош гост, не бих имала такова лошо мнение за който и да било крал, и още по-малко за онази, на която желая толкова много добро, колкото само би могло да си представи сърцето ми или колкото вие самата бихте могли да си пожелаете. Ето защо аз ви напомням, съветвам и умолявам да вземете присърце тая работа, да не се боите дори да засегнете този, който ви е най-близък, ако той е виновен, и да не се оставите да бъдете предумана и възпряна да дадете на света доказателство, че сте толкова благородна владетелка, колкото справедлива жена сте.“

Тази иначе двойнствена жена не е писала може би никога по-искрено и по-човечно писмо; то би трябвало да стресне замаяната като револверен изстрел и да я пробуди най-сетне за действителността. Отново е посочен с пръст Ботуел, отново й е доказано необоримо, че всяко снизхождение, че всяко съобразяване с него я заклеймява като съучастница. Ала състоянието на Мария Стюарт през ония седмици — това трябва постоянно да се повтаря — е едно: пълна липса на свобода. Тя е вече тъй „shamefully enamoured“ — тъй позорно увлечена — по Ботуел, че както съобщава в Лондон един от шпионите на Елизабет, „слушали са я да казва, че би зарязала всичко и би отишла с него само по риза на края на света“. Всяко увещание среща глухи уши, разумът няма вече никаква власт над бурята в нейната кръв. И понеже сама се забравя, тя мисли, че и светът ще забрави нея и нейното престъпление.

Известно време, целия месец март, Мария Стюарт изглежда да има право със своята пасивност. Защото цяла Шотландия мълчи, господа съдиите са ослепели и оглушали, а Ботуел — странна случайност — при най-добра воля не може да открие „неизвестните злосторници“, макар че по всички улици и във всички къщи гражданите тихо си подсказват имената. Всеки ги назовава, ала никой не иска да рискува живота си, за да спечели обявената награда. Най-сетне един глас се надига. В края на краищата не може да не се даде отговор на бащата на убития, граф Ленъкс, един от най-видните благородници на страната, когато той справедливо се оплаква — защо, след като са изтекли цели седмици, срещу убийците на неговия син не е предприето нищо сериозно. Мария Стюарт, която дели легло с убиеца и бива ръководена от съмишленика Мейтлънд, дава естествено уклончиви обяснения; тя положително ще направи най-доброто и ще занимае парламента с тая работа. Обаче Ленъкс знае много добре какво означава това отлагане и подновява своето искане. Би трябвало, настоява той, най-напред да бъдат арестувани всички ония, чиито имена са стояли върху разпространените в Единбург плакати. Отговорът на подобно точно искане става вече по-труден. Наистина Мария Стюарт се измъква още веднъж: тя би направила това на драго сърце, но били назовани толкова много и толкова различни имена, които нямали нищо общо помежду си! Затова нека той има добрината да посочи ония, които смята за виновни. Без съмнение тя се надява, че терорът, упражняван от всемогъщия военен диктатор, ще уплаши Ленъкс и той не ще посмее да изрече опасното за живота име на един Ботуел. Ленъкс обаче от своя страна междувременно е потърсил сигурност и е подготвил удара си. Той е влязъл във връзка с Елизабет и по този начин кажи-речи, се е поставил под нейна закрила. По един твърде неприятен начин той написва открито и ясно имената на всички ония, срещу които иска съдебно разследване. Първото име е Ботуел, после следват Балфур, Дейвид Чалмърс и неколцина незначителни хорица от прислугата на Мария Стюарт и на Ботуел, които техните господари отдавна са прехвърлили отвъд границата, за да не би случайно да си развържат езика, като започнат да ги мъчат. Сега вече Мария Стюарт, извънредно смутена, започва да осъзнава, че тая комедия на „гледане през пръсти“ не може да бъде продължавана дълго време. Зад упорството на Ленъкс тя вижда Елизабет с цялата нейна енергия и авторитет. Но и Катерина Медичи междувременно е дала да се разбере съвсем ясно, че смята Мария Стюарт за опозорена — „dishonoured“ — и че Шотландия не би могла да очаква приятелство от Франция, докато това убийство не бъде изкупено чрез редовен и честен съдебен процес. Сега вече трябва бързо да се извие кормилото и вместо оная комедия на „напразни“ разследвания да се започне друга комедия — на публичен съдебен процес. Мария Стюарт трябва сега да се съгласи Ботуел — с дребните хорица ще се занимаят по-късно — да се защищава пред съд от благородници. На 28 март граф Ленъкс получава покана да дойде в Единбург и там на 12 април да изнесе своето обвинение срещу Ботуел.

Ботуел обаче съвсем не е човекът, който ще се яви пред съдиите в одеяние на грешник, плах и смирен. И ако въобще изявява готовност да се подчини на призовката, той прави това само защото е решен да изтръгне с всички средства не наказателна, а оправдателна присъда — „cleansing“. Той се подготвя енергично. Накарва най-напред кралицата да му възложи командата на всички укрепления: по този начин държи в ръцете си всички оръжия и всички муниции на страната. Той знае, че у когото е силата, у него е и правото; освен това довежда в Единбург цялата своя дружина от погранични стражи и ги въоръжава като за битка. Без страх и срам, с присъщата си дързост в неморалността установява в Единбург истинска терористична власт и заявява гласно, че „ако би могъл да узнае кои са хората, които са разлепили ония обвинителни плакати, ще измие ръцете си с тяхната кръв“, това е строго предупреждение към Ленъкс. Той държи открито, но и неговите хора също държат открито ръката си върху меча и не пестят ясните думи, че нямат никакво намерение да оставят своя родов господар да бъде разпитван като престъпник. Нека сега се яви Ленъкс и нека посмее да го обвинява! Нека сега съдиите се опитат да го осъдят — него, диктатора на Шотландия!

Тия подготвителни мерки са толкова всеявни, че Ленъкс не би могъл нито за миг да се съмнява какво го очаква. Той знае истината, че може да дойде в Единбург, за да обвинява Ботуел, но знае също така, че Ботуел не ще му позволи да напусне жив града. Той повторно се обръща към своята доброжелателка Елизабет и тя, без да се двоуми, изпраща настойчиво писмо до Мария Стюарт, за да я предупреди — и в последния час да не се постави в подозрение за съучастие чрез подобно явно закононарушение.

„Madame, аз не бих била толкова безогледна — пише тя в крайна възбуда — да ви отегчавам с писмото си, ако не бях заставена от повелята за човеколюбие спрямо бедните и по молбата на нещастните. Узнах, че сте издали прокламация, Madame, по силата на която съдебният процес срещу заподозрените в съучастие за убийството на вашия съпруг и мой братовчед ще се състои на 12 този месец. Извънредно важно е, щото тая работа да не бъде потулена с потайничене или хитруване, нещо, което инак може лесно да се случи. Бащата и приятелите на покойника ме замолиха смирено да ви помоля да отложите определения ден, защото са забелязали, че тия негодници се мъчат да изтръгнат със сила това, което не биха могли да постигнат по закон. Ето защо аз не мога да постъпя другояче от любов към вас, която всичко това най-силно засяга, и за успокоение на ония, които нямат никаква вина в това тъй нечувано престъпление. Защото, дори ако вие бихте била невинна, това би било достатъчно основание да ви лишат от владетелски сан и да ви изложат на презрението на тълпата. Преди да ви сполети такова нещо, аз бих предпочела да ви пожелая честен гроб, а не безчестен живот.“

Такъв втори куршум право в съвестта би трябвало да разбуди дори едно зашеметено и замряло чувство. Ала съвсем не е сигурно, че това предупредително писмо в дванадесетия час е било предадено своевременно на Мария Стюарт. Защото Ботуел е нащрек, този безразсъдно смел, този непреклонен мъжага не се бои нито от смъртта, нито от дявола, а най-малко от английската кралица. Английският извънреден посланик, който трябва да предаде писмото на Мария Стюарт, бива задържан пред вратите на двореца от неговите сподвижници, които не го пускат да влезе. Заявяват му, че кралицата още спяла и не можела да го приеме. Посланикът, комуто е възложено да предаде писмото от кралица на кралица, се лута отчаян по улиците. Най-сетне успява да се добере до Ботуел, който нахално разпечатва отправеното до Мария Стюарт писмо, прочита го и го пъхва небрежно в джоба си. Дали по-късно го е предал на Мария Стюарт, не е известно, пък е и безразлично. Защото тая поробена жена отдавна вече не смее да направи нещо против волята му и някои дори съобщават, че тя извършва глупостта да му помаха с ръка от прозореца, когато той, съпроводен от своите бандити на коне, потегля към Толбът, сякаш е искала да пожелае на всеизвестния убиец успех в съдебната комедия.

Но дори ако приемем, че Мария Стюарт не е получила това последно предупреждение от Елизабет, тя по никакъв начин не е останала непредупредена. Три дни по-рано се е явил нейният доведен брат Мъри, за да се сбогува с нея. Обзело го е внезапно желание да се поразходи из Франция и Италия „to see Venice and Milan“[1]. Мария Стюарт от неколкократен опит би трябвало да знае, че подобно бързо изчезване на Мъри от политическата сцена винаги предвещава буря и че с демонстративното си отдалечаване той предварително не иска да одобри тая недостойна съдебна комедия. Впрочем Мъри не крие истинските основания на своето заминаване. Той казва на всеки, който иска да го чуе, че се е опитал да арестува Джеймз Балфур като един от главните съучастници в убийството и че за това му е попречил Ботуел, който искал да прикрие своите сподвижници. Осем дни по-късно в Лондон той ще заяви откровено на испанския посланик Де Силва, че „заради честта не му било възможно да остане по-дълго в кралството, докато там е неизкупено едно тъй странно и страшно престъпление“. Който публично говори така, той сигурно е говорил ясно и на сестра си. И действително е забележително, че когато го изпраща, в очите на Мария Стюарт се появяват сълзи. Ала тя няма сили да го задържи. За нищо вече няма сили, откакто се е покорила на Ботуел. Тя може само да допуска да става това, което изисква тази по-силна воля, кралицата в нея е беззащитно подчинена на пламенната и сломена жена.

Предизвикателно започва на 12 април съдебната комедия, предизвикателно и свършва. Ботуел отива на кон в съдилището в Толбът, като че се касае за превземане на крепост: с меч отстрани, с кама в пояса, обкръжен от своята свита, на брой, както съобщават някои — навярно преувеличено, — четири хиляди души. На Ленъкс обаче, като се позовават на някакво старо постановление, разрешават при влизането в града да води свита най-много от шест души; така пристрастието на кралицата е показано открито. На Ленъкс обаче и наум не иде да се яви на такъв съдебен процес под извадени голи мечове; той знае, че писмото на Елизабет с искането да се отложи съдебният процес е стигнало до Мария Стюарт и че зад него стои една морална сила. Ето защо той изпраща в Толбът само един от своите васали, който да прочете неговия протест. Съдиите, които от една страна са сплашени, а от друга подкупени с големи възнаграждения в земи, пари и почести, откриват радостно в това лично отсъствие на обвинителя желан предлог да се отърват по удобен начин, от неудобната присъда и така от сърцето им пада тежък товар. След привидно обстойно съвещание — в действителност всичко отдавна е тайно скроено — те единодушно оправдават Ботуел „any art and part of the said slaughter of the king“[2] — със срамното основание, „защото няма налице никакво обвинение“. И Ботуел превръща веднага в патетично тържество тая доста лекомислена присъда, която съвсем не би могла да удовлетвори един почтен човек. Цял в звънтящи оръжия, минава той на кон през града, изтегля меча си, върти го във въздуха и гласно и открито предизвиква на двубой всеки, който занапред би се осмелил да го обвинява в участие или съучастие в убийството на краля.

Сега вече колелото се търкаля бясно към пропастта. Гражданите шушукат и мърморят, втрещени от тая безпримерна гавра със закона. Приятелите на Мария Стюарт гледат смутено и с „sore hearts“[3]. Мъчително е за тях, че не могат да предпазят обезумялата жена. „Тежко беше — пише нейният най-предан приятел Мелвил — да си принуден да гледаш как тази добра владетелка се бе устремила към своята гибел, без някой да й обърне внимание върху опасността.“ Ала Мария Стюарт не иска да слуша нищо, не иска да я предпазват, някакво мрачно желание да се излага на най-безумни неща я тласка все напред; тя не иска да погледне наоколо, не иска да пита и да слуша, само бяга напред и все напред към своята пропаст, истинска Менада на чувството си. Един ден, след като Ботуел е предизвикал града, тя оскърбява цялата страна, като оказва на тоя всеизвестен престъпник най-високата чест, която може да отреди Шотландия: при откриването на парламента възлага на Ботуел да носи тържествено пред нея народните светини — короната и кралския скиптър. Кой сега може още да се съмнява, че утре Ботуел няма да сложи върху своята глава тази корона, която днес вече има право да носи на ръце? И действително Ботуел — и тъкмо това е обаятелното у тоя размирник — не е човек на потайностите. Дръзко, енергично и открито тръгва той сега да получи наградата си. Не се срамува да накара парламента да му подари „за неговата отлична служба“ — „for his great and manifold good service“ — Дънбар, най-укрепения замък в страната; и тъй като вече е събрал около себе си лордовете и ги е подчинил на волята си, той слага здраво юмрука си върху вратовете им, за да изтръгне и последното: съгласието за женитба с Мария Стюарт. Вечерта след закриване на парламента като важен господин и военен диктатор той поканва цялата банда на вечеря в Ейнзлис-Тевърн. Гуляят там юнашки и когато мнозинството от тях са вече пияни — спомняме си прочутата сцена във „Валенщайн“, — той поднася на лордовете едно писмено съглашение, което не само ги задължава да го бранят срещу всеки клеветник, но и го препоръчват, него, тоя „благороден и могъщ лорд“ — „noble puissant Lord“, — като достоен съпруг за кралицата. След като Ботуел е обявен от перовете за невинен и „от друга страна нейно величество понастоящем е без съпруг — казва се в този прословут документ, — общото благо изисква тя да благоволи да се принизи, да се омъжи за някого от своите поданици, и то за споменатия по-горе лорд“. Те пък се задължават „с пълно съзнание за отговорността си пред бога“ да подкрепят споменатия граф и да го бранят срещу всеки, който би поискал да попречи или да осуети тая женитба дори ако това би им струвало живота и имота.

Един-единствен лорд използува бъркотията, която настава след прочитането на това писмено съглашение, и се измъква тихо от пивницата; другите подписват послушно листа, било защото въоръжената орда на Ботуел е обградила къщата, било защото в дъното на сърцето си са решени в даден миг да нарушат натрапената им клетва. Те знаят, че това, което е написано с мастило, може да бъде изтрито с кръв. Ето защо никой не се тревожи особено за всичко това — какво значение има едно бързо драсване с перото за тия хубостници? — те слагат подписа си и продължават да шумят, да пият и да бръщолевят и най-весел от всички може да бъде Ботуел, на когото сега наградата е платена, който сега е постигнал целта си. Още няколко седмици — и това, което у Шекспировия Хамлет ни се струва неправдоподобно и поетично преувеличено, ще стане тук действителност: една кралица, „преди още да са се изтрили обувките, с които е вървяла подир трупа на своя съпруг“, ще тръгне с убиеца на мъжа си към брачния олтар. Quos deus perdere vult…

[1] Да види Венеция и Милано (англ.). — Бел.пр. ↑

[2] Всяко участие в убийството на краля (англ.). — Бел.пр. ↑

[3] Нажалени сърца (англ.). — Бел.пр. ↑

Безизходен път
Април до юни 1567

Сега, когато трагедията Ботуел наближава своята връхна точка, ние неволно, сякаш по вътрешна принуда, отново трябва да си спомним за Шекспир. Очевидна е дори външната прилика на положението с онова в трагедията „Хамлет“. И тук, и там има един крал, който коварно бива премахнат от любовника на неговата жена: и тук, и там е еднаква непристойната бързина, с която вдовицата тръгва към олтара с убиеца на своя мъж; и тук, и там е налице дейната сила на едно убийство, потулването и отричането на което изисква повече усилия, отколкото са били нужни по-рано за извършването му. Дори само тази прилика изненадва. Но още по-силна, още по-поразителна става впоследствие удивителната аналогия на някои сцени от Шекспировата шотландска трагедия с историческата. Шекспировият Макбет е създаден съзнателно или несъзнателно от атмосферата на драмата Мария Стюарт; това, което става поетично в замъка Дънсинан, е станало действително преди това в замъка Холируд. И тук, и там след извършеното убийство — същата самотност, същото угнетително душевно помрачение, същите страхотни празненства, на които никой не смее да се весели и от които всички един подир друг се измъкват, защото черните гарвани на бедата хвърчат вече с грак около къщата. Понякога просто не можем да различим: Мария Стюарт ли е тази, която броди нощем из покоите, безсънна, объркана, терзана до смърт от съвестта си, или лейди Макбет, която се мъчи да изтрие невидимата кръв от ръцете си? Ботуел или Макбет е този, когото извършеното престъпление прави все по-решителен, все по-суров, който все по-дръзко, все по-нагло предизвиква враждебността на цялата страна и все пак знае, че смелостта е безплодна и призраците винаги са по-силни от живия човек. И тук, и там страстта на една жена е двигателна сила, а мъжът е нейно оръдие; и страшно еднаква е преди всичко атмосферата, тежкият гнет над смутените, измъчени души, мъж и жена, приковани един към друг от престъплението, единият завличащ другия в същата страхотна пропаст. Никога досега в световната история, нито в световната литература, психологията на едно престъпление и загадъчно действуващата власт на убития над убиеца не са били разгърнати тъй величаво, както в тия две шотландски трагедии, едната от които е измислена, а другата — преживяна.

Наистина само случайна ли е тази прилика, тая забележителна аналогия? Или би трябвало по-скоро да приемем, че в произведението на Шекспир се е сгъстила и възвисила, тъй да се рече, житейската трагедия на Мария Стюарт? Детските впечатления имат незаличима власт над душата на поета и геният превръща по един загадъчен начин ранни пориви в по-късна надживяваща времето действителност; сигурно обаче Шекспир е бил запознат с всички събития в замъка Холируд. Цялото негово детство в провинцията трябва да е било изпълнено с разкази и легенди за тая романтична кралица, която поради една безумна страст загубила кралство и корона и за наказание била местена от един английски замък в друг. Той навярно е бил в Лондон — млад човек, вече наполовина мъж и наполовина поет, — по онова време, когато камбаните са ехтели над града, ликуващи, че най-сетне е паднала главата на голямата Елизабетина съперница и Хенри Дарнли е дръпнал в гроба до себе си своята невярна жена. Когато по-късно открил историята на мрачния шотландски крал в хрониката на Холиншед, дали споменът за трагичната гибел на Мария Стюарт не се е свързал несъзнателно, тайнствено в поетична химия, елемент с елемент, сиреч сюжет със сюжет? Никой не може да твърди с положителност това, но и никой не може да отрече, че Шекспировата трагедия е била внушена от житейската трагедия на Мария Стюарт. И само онзи, който е чел и почувствувал Макбет, ще може да разбере напълно Мария Стюарт през ония дни в Холируд, пъклените мъки на една силна душа, която не е била дорасла за най-голямото си деяние.

Най-поразяващото в тези трагедии, измислената и преживяната, е преди всичко сходството в промените, които настъпват в Мария Стюарт и лейди Макбет след извършване на престъплението. Преди убийството лейди Макбет е била обичаща, топла, енергична жена със силна воля и амбиция. Нейното върховно желание е да помогне на мъжа, когото обича, да постигне величие и тя би могла да напише много от редовете, съдържащи се в сонета на Мария Стюарт: „Pour luy je veux rechercher la grandeure…“

Нейната амбиция е движещата сила за извършване на деянието. Тя е хитра, проницателна и решителна, докато престъплението е все още само замислено, предложено и запланувано, докато горещата червена кръв още не е заляла ръцете и душата й. С примамващи думи, подобни на тези, които Мария е използувала, за да привлече Дарнли в Кърк о’Фийлд, тя подмамва Дънкан в спалнята, където го очаква камата. Но веднага след престъплението, загубила сила и кураж, става друга жена. Съвестта гори в живото тяло. Бълнуваща, със замръзнал поглед скита из залите на двореца — зрелище за приятелите и ужас за самата себе си. Умът й е обсебен от едно желание — копнежа да забрави, болезнения стремеж да не мисли повече за това, желание за смърт. Същото става и с Мария Стюарт след убийството на Дарнли. Тя се преобразява изцяло, не само вътрешно, но и външно дотолкова, че Дръри, един от шпионите на Елизабет, докладва на своята господарка, че „никога освен след тежко заболяване, една жена не е променяла толкова поразително и за толкова кратко време външния си вид както кралицата“. В нея няма вече нищо, което да напомня за веселата, разговорлива, самоуверена жена, каквато е била само пред няколко седмици. Тя е мълчалива, отбягва всякаква компания, крие се. Може би подобно на Макбет продължава да се надява, че светът ще запази мълчание, ако тя самата мълчи и че черната вълна милостиво ще се оттегли от нея. Но когато питащите гласове стават настойчиви, когато нощем от улиците на Единбург до прозорците й достигат имената на убийците, когато Ленъкс, бащата на убития й съпруг, Елизабет, нейната противничка, и Сетън, нейният приятел, се присъединяват към останалия свят, настоявайки на престъпницата да бъде поискана сметка, тя загубва разума си. Знае, че трябва да направи нещо, за да прикрие престъплението, да се оневини, но й липсва воля да се отбранява и не може да намери думи, които биха прозвучали убедително, макар и да са неверни. Сякаш изпаднала в транс, тя слуша гласовете на Лондон, Париж, Мадрид и Рим, които говорят, увещават я, предупреждават я, но нито един от тях не може да я изведе от вцепенението. Тя ги чува както един живопогребан чува стъпките на онези, които минават покрай гроба му — беззащитно, безсилно и отчаяно.

Знае, че е длъжна да играе ролята на покрусена вдовица, да пролива сълзи, които биха накарали хората да повярват, че е невинна. Но гърлото и очите й са пресъхнали: не може да говори и да се преструва. Това продължава седмици наред, докато накрая не може повече да издържи. Както притиснато до стената животно се отбранява със смелостта на непреодолимия страх, както Макбет, търсейки сигурност, прибавя нови убийства към престъплението, което вече зове за отмъщение, така и Мария Стюарт най-накрая излиза от своята вече непоносима инертност. Тя не се интересува повече какво мисли светът за нея и дали действията й са мъдри или безразсъдни: само да престане този застой, да прави нещо и още, и още, все по-бързо и по-бързо, за да изпреваря предупреждаващите и заплашващи гласове; само напред, нататък, да не бездействува и да не мисли за станалото, защото иначе трябва да признае, че никаква мъдрост не може вече да я спаси. Една от загадките на човешкия разум е тази, че за известно време бързината може да преодолее страха. Също както кочияшът, който усеща и чува, че мостът пропада под колелата, шиба конете да галопират, защото само втурването напред може да го спаси от опасността, така и Мария Стюарт в отчаянието си пришпорва черния жребец на своята съдба, надявайки се да изпревари собствените си мисли, да избегне собствените си укори. Нито да мисли, нито да знае, да не чува и да не вижда, само напред и напред в безумието! По-добре ужасен край, отколкото безкраен ужас. Вечният закон: падащият камък се носи толкова по-бързо, колкото повече се приближава към дъното на пропастта; така някои хора действуват все по-прибързано и безразсъдно, когато вече не виждат никакъв изход.

Това, което предприема Мария Стюарт през тая седмица след убийството, не може да бъде обяснено с бистър ум, а само с объркване и безмерен страх. Защото дори в най-голямото си безумство тя би трябвало да си каже, че завинаги е унищожила и разпиляла своята чест, че цяла Шотландия, цяла Европа ще почувствува и означи като безпримерна провокация на правото и нравите тая женитба няколко седмици след убийството, и то тъкмо с убиеца на нейния съпруг. След една година, след две години спотайване светът може би ще забрави връзката между тия неща: тогава с умна, дипломатична подготовка биха могли да се намерят всевъзможни основания тя да избере за свой съпруг тъкмо него, Ботуел. Само едно може и ще доведе Мария Стюарт до провала: ако тя, без да спази жалейния срок, сложи с провокаторска бързина короната на убития върху главата на убиеца. Но тъкмо това, тъкмо най-безумното се стреми сега да наложи Мария Стюарт с една прекалено очебийна бързина.

За това необяснимо поведение на иначе умната и твърде разсъдлива жена има само едно-единствено обяснение: Мария Стюарт се намира в безизходица. Навярно тя не може да чака затуй, защото нещо друго не й позволява да чака, защото чакането и бавенето неудържимо ще издадат нещо, което сега за сега още никой не знае. И ние не можем да намерим никакво друго обяснение за нейното бясно препускане към женитба с Ботуел — а събитията ще потвърдят нашето предположение — освен това, че злочестата жена се е чувствувала по онова време вече бременна. Но това, което тя усеща вече в утробата си, не е posthumus не е послероден син на крал Хенри Дарнли, а плод на забранена, на престъпна страст. Една шотландска кралица обаче не бива да роди извънбрачно дете, и най-малко при обстоятелства, които пишат с огнени багри по всички стени съмнението за нейната вина или съучастие. Защото тогава необоримо би излязло наяве как сладостно е прекарвала жалейния срок със своя любовник, а и най-лошият в сметките би могъл да изчисли по месеците, че Мария Стюарт — позорно едното, позорно и другото! — е имала връзки с Ботуел или още преди убийството на Дарнли, или наскоро след това. Единствено бързото легитимиране чрез брак може да спаси честта на детето, а донякъде и нейната собствена чест. Защото ако по това време, когато се роди детето, тя е вече Ботуелова съпруга, то преждевременността би могла по-лесно да бъде извинена и освен това има налице мъж, който ще даде името си на това дете и ще брани неговите права. Ето защо всеки месец, всяка седмица, която забавя женитбата с Ботуел, е неспасяемо загубено време. И може би на нея й се струва — страшен избор, — че чудовищната постъпка да вземе за съпруг убиеца на собствения си мъж е по-малко позорна, отколкото да признае пред света простъпката си с едно дете без баща. Само ако приемем като вероятна тази страшна естествена принуда, можем да разберем неестественото в поведението на Мария Стюарт през тия седмици: всички други тълкувания са изкуствени и затъмняват душевния образ. Само ако схванем тоя страх — страх, който през всички времена са изживявали милиони жени и който тласка към най-безумни и престъпни дела дори най-чистите и най-смелите, — само ако схванем тоя страх от разкриване на нейните връзки благодарение на една нежелателна бременност, ще можем да разберем бързането на нейната разтърсена душа. Само това, единствено това показва известен смисъл в безсмислието на нейната главоломност и ни позволява в същото време да хвърлим трагичен поглед в бездната на вътрешната й злочестина.

Ужасно, потресно положение — сам дяволът не би могъл да го измисли по-жестоко. От една страна, понеже кралицата се усеща бременна, времето напира за крайна бързина, а в същото време тая бързина я изкарва виновна. Като кралица на Шотландия, като вдовица, като жена с благоприличие и чест, следена от градове и села и от целия европейски свят, Мария Стюарт не бива да въздига в свой съпруг един тъй компрометиран и подозрителен мъж, какъвто е Ботуел. А като безпомощна жена, в безизходното си положение тя не намира друг спасител освен него. Тя не бива да се омъжи за него, а все пак трябва да се омъжи за него. Обаче за да не даде на света да се досети за тая вътрешна подбуда към женитба, трябва да бъде измислена някоя друга, външна, която да обясни донякъде нейното лудо бързане. Трябва да се измисли някакъв предлог, който да предаде смисъл на това правно и нравствено безсмислие и да принуди Мария Стюарт към тая женитба.

Но как може една кралица да бъде принудена да се омъжи за човек от по-долен ранг? Кодексът на честта по онова време знае само една възможност: ако честта на жената бъде похитена с насилие, то похитителят е длъжен да възстанови честта на тази жена чрез женитба. Мария Стюарт би имала поне едно зрънце извинение за женитбата си с Ботуел само ако като жена е била преди това изнасилена от него. Защото само тогава пред народа би се създала илюзията, че тя не е отстъпила доброволно, а под принуда на неизбежността.

Подобен фантастичен план може да изникне само в последно безизходно отчаяние. Само лудост може да роди подобна лудост. Самата Мария Стюарт, иначе смела и неустрашима в решителни мигове, изтръпва, когато Ботуел й предлага тоя трагичен фарс. „Бих желала да съм мъртва, защото виждам, че всичко отива зле“ — пише измъчената жена. Но каквото и да мислят моралистите за Ботуел, той си остава все същият в своята дивна дързост, способна на всякакви отчаяни постъпки. Него съвсем не го плаши това, че трябва да играе пред цяла Европа ролята на безсрамен негодник, който е изнасилил една кралица, уличен разбойник, който пренебрегва цинично законите и нравите. Дори пъкълът да се изпречи отворен пред него, той не е човекът, който ще спре на половина път, щом се касае за корона. Няма опасност, пред която би трепнал; и ние трябва да си спомним за Моцартовия Дон Жуан, за неговия дързък и нахален жест, с който предизвиква на смъртна гощавка каменния носител на рицарския орден. Отстрани стои изтръпнал неговият Лепорело, неговият шурей Хънтли, който заради някакви дребни доходи от църковни имоти се е съгласил на развода на сестра си с Ботуел. Този по-малко решителен човек се ужасява от безумната комедия, отива бързо при кралицата и се мъчи да я отклони от това намерение. Ала на Ботуел е съвсем безразлично, че един човек повече ще се опълчи срещу него сега, след това нахално предизвикателство към целия свят; той не се плаши и от това, че планът за нападението навярно вече е издаден — шпионинът на Елизабет съобщава за него в Лондон един ден преди изпълнението му, — съвсем не го тревожи дали това отвличане ще бъде сметнато за истинско или фалшиво, стига само да го доближи до целта му да стане крал. Каквото е решил, той ще го извърши — макар да трябва да се бори със смъртта и дявола, — и при това още има силата да увлече със себе си и несъгласната жена.

Защото ние отново виждаме от ковчежните писма как отчаяно се брани вътрешният инстинкт на Мария Стюарт срещу твърдата воля на нейния господар. Някакво предчувствие й казва ясно, че и с тая повторна измама тя няма да измами света, а само себе си. Но както винаги покорната жена се подчинява на мъжа, на когото е отдала и волята си. Послушно, както е помогнала да бъде отвлечен Дарнли от Глазгоу, тя е готова макар и с наболяло сърце да се остави да бъде „отвлечена“ и комедията на това уговорено изнасилване бива изиграна сцена по сцена съгласно нахвърляния план.

На 21 април, само няколко дни след изтръгнатата силом от благородническия съд оправдателна присъда и „награждаването“ на Ботуел в парламента, на 21 април, точно два дни след като в кръчмата „Ейнзли“ Ботуел е изнудил мнозинството от лордовете да се съгласят за женитбата му, девет години откак тя, още полудете, е била венчана за френския дофин, Мария Стюард — досега малко загрижена майка — изпитва наложителна потребност да навести своя малък син в Стърлинг. Граф Мар, на когото е поверен престолонаследникът, я посреща недоверчиво, защото до него вероятно са били стигнали всевъзможни слухове. Мария Стюарт може да види сина си само ако е придружена от други жени, защото лордовете се опасяват, че би могла да сложи ръка на детето и да го предаде на Ботуел. За всички вече е очевидно, че тази жена изпълнява покорно всяка, дори най-престъпната заповед на своя душевадец. Съпроводена само от неколцина конници, сред които се намират Хънтли и Мейтлънд, несъмнено заплетени в плана, кралицата възсяда отново коня и потегля назад. Неочаквано на шест мили от града пред тях се явява голяма дружина конници, предвождани от Ботуел, която „напада“ шествието на кралицата. Разбира се, до борба не се стига, защото Мария Стюарт забранява на свитата си всеки отпор, „за да се избегне кръвопролитието“.

Достатъчно е, че Ботуел улавя юздата на коня й и тя вече се оставя покорно да бъде „пленена“ и отведена на приятно еротично затворничество в замъка Дънбар. На един прекалено усърден капитан, който иска да доведе подкрепления и да освободи „пленницата“, тя бързо махва отрицателно с ръка и освобождава по най-любезен начин нападнатите Хънтли и Мейтлънд. На никого не бива да бъде нанесено и най-малкото оскърбление, само тя трябва да остане в „плен“ на любимия насилник. Повече от една седмица дели „изнасилената“ леглото с този, който е опетнил честта й, а през същото време в Единбург с невъобразима спешност и големи подкупи пред духовните съдилища се работи за развеждането на Ботуел със законната му съпруга; пред протестантските — под окаяния предлог, че той е прелюбодействувал с една слугиня, пред католическите пък — със закъснялото откритие, че бил роднина от четвърта степен с жена си Джийн Гордън. Най-сетне и тая тъмна сделка е приключена. Сега на света може да бъде съобщено, че Ботуел нападнал дръзко от засада нищо неподозиращата кралица и я е осквернил със своята бясна похот: само женитба с мъжа, който я е обладавал против волята й, би могла да възстанови отново честта на шотландската кралица.

Това „отвличане“ е толкова несръчно, че никой не вярва сериозно кралицата да е допуснала действително да бъде „упражнено насилие“ върху нея; дори испанският посланик, най-благоразположеният от всички, съобщава в Мадрид, че цялата работа била предварително скроена. Но странно: тъкмо ония, които най-добре прозират измяната, които сега се преструват, че вярват в едно действително „насилие“, лордовете, които отново вече са сключили съглашение, „bond“ — за премахването на Ботуел, тъкмо те проявяват просто остроумната злоба да приемат тържествено сериозно тая комедия на отвличане. Станали изведнъж трогателно верни, те обявяват страшно възмутени, че „кралицата на тази страна е задържана против волята й и с това е застрашена честта на Шотландия“. Сега изведнъж те отново единодушно като верни поданици искат да избавят безпомощното агне от лапите на злия вълк Ботуел. Защото най-сетне им е подарен дълго търсеният предлог — под патриотична маска да нападнат в гръб военния диктатор. Те бързо се надигат, за да „освободят“ Мария Стюарт от Ботуел и по този начин да осуетят женитбата, която самите те само преди една седмица са насърчавали.

На Мария Стюарт обаче не може да се случи нищо по-неприятно от това неочаквано и натрапчиво усърдие на нейните лордове да я бранят срещу тоя, който я е „отвлякъл“. Защото по този начин биват пръснати от ръката й картите, които тя така хитро е размесила. Тъй като в действителност не иска да бъде „освободена“ от Ботуел, а наопаки — иска да остане навеки свързана с него, тя се вижда заставена да отрече набързо лъжата, че Ботуел я е изнасилил. Ако вчера е искала да го очерни, днес тя трябва да го измие: поради това целият ефект на фарса бива развален. Само за да не преследват и да не обвинят нейния Ботуел, тя незабавно става най-красноречив защитник на своя съблазнител. Наистина отначало към нея „се отнасяли някак странно, но отсетне тъй добре, че тя не би имала никакво основание да се оплаква“. Тъй като никой не й се притекъл на помощ, „тя била принудена да смекчи първоначалното си роптание и да размисли върху неговото предложение“. Все по-недостойно става положението на тая жена, заплетена в трънака на своята страст. Последното покривало на нейния срам се закача в тия бодли и когато се дръпва, тя се изправя гола пред гаврата на света.

Дълбок смут обзема приятелите на Мария Стюарт, когато в началото на май виждат тъй почитаната досега от тях кралица да се връща в Единбург: Ботуел държи юздата на нейния кон и за да загатне, че тя го следва доброволно, войниците му хвърлят копията си на земята. Малцината, които действително искрено желаят доброто на Мария Стюарт и на Шотландия, напусто се мъчат да предпазят заслепената. Френският посланик Дю Крок й заявява, че ако тя се омъжи за Ботуел, на приятелството с Франция ще се тури край; един от нейните приближени, лорд Херис, се хвърля в нозете й, а винаги добросъвестният Мелвил едва успява да се спаси от отмъщението на Ботуел, загдето в последния миг се опитва да осуети тоя злощастен брак. Всички изпитват голяма скръб, че тая смела, волна жена стои беззащитна пред волята на един безумен авантюрист: преизпълнени от тревога, те предвиждат, че поради безразсъдното бързане да се омъжи за убиеца на своя съпруг, Мария Стюарт ще изгуби короната и честта си. И обратното — настъпили са добри дни за нейните противници. Сега всички мрачни предсказания на Джон Нокс са се сбъднали по един страшен начин. Неговият приемник Джон Крейг отначало въобще отказва да окачи грешното възвание в църквата: без окото му да мигне, той нарича тоя брак „ненавистен и оклеветен пред света — odious and slanderous before the world“ и се съгласява да преговаря едва когато Ботуел го заплашва с бесилка. Затова пък Мария Стюарт трябва да навежда все по-ниско и по-ниско главата си под ярема. Защото сега, когато лордовете знаят с какво нетърпение е желала тя да бъде ускорена женитбата, всеки като безсрамен изнудвач изисква от нея най-голяма награда за своето съгласие и съдействие. Хънтли получава обратно всички свои имоти, иззети от короната, като награда за това, че е издействувал развода между сестра си и Ботуел; католическият епископ също бива добре платен със звания и отличия; най-висока цена обаче изисква протестантското духовенство. Като суров съдник, не като поданик се изправя пасторът пред кралицата и Ботуел и настоява за публично унижение: тя, католическата владетелка, внучка на рода Гиз, трябва да изяви готовност венчавката да бъде извършена и по реформаторския, значи еретически обряд. С тоя позорен компромис Мария Стюарт е загубила последната опора, изпуснала е последната карта, която е подкрепата на католическа Европа, загубила е благоволението на папата, симпатиите на Испания и Франция. Сега тя стои съвсем сама срещу всички. Страшно се сбъдват думите на нейните сонети:

Pour luy depuis j’ay mesprise l’honneur,

Ce qui nous peust seul pourvoir de bonheur,

Pour luy j’ay hazarde grandeur & conscience,

Pour luy tous mes parens j’ay quitte & amis.[1]

Ала никое сърце не може да опази онзи, който е загубил власт над себе си; боговете не се смиляват от безумни жертви.

Никога в своите стотици години историята не ни е завещавала една толкова трагична сватбена сцена като тая на 15 май 1567 година: в тази мрачна картина е отразено цялото унижение на Мария Стюарт. Първият брак с френския дофин бе сключен в ясен ден — ден на блясък и почести. Десетки хиляди посрещнаха с ликуване младата кралица, от градове и села бяха пристигнали най-знатните благородници на Франция и посланиците на всички страни, за да могат да видят как дофинът и дофината ще се запътят към Нотр Дам, обкръжени от кралското семейство и отбрано рицарство. Тя мина покрай ехтящи трибуни, покрай прозорци, от които й махаха с ръце, цял народ гледаше към нея с възхита и радост. Втората венчавка беше по-тиха. Не вече в ясен ден, а в ранна здрачна утрин, в шест часа сутринта я свърза свещеникът с правнука на Хенри VII. Ала все пак присъствуваха благородници и чужди посланици, дни наред тогава в Единбург ехтяха празненствата, шумеше радостта. Обаче тази трета венчавка с Ботуел, когото тя в последния час набързо провъзгласява за херцог Оркни — се извършва тайно като престъпление. В четири часа сутринта — градът още спи, нощта още лежи по стрехите — няколко сенки се вмъкват плахо в параклиса на замъка, в който — още не са изтекли три месеца, Мария Стюарт още носи жалейни дрехи — е бил опят трупът на нейния убит съпруг. Този път църквицата е празна. Поканени са много гости, но са дошли обидно малко; никой не желае да бъде свидетел на това как шотландската кралица ще сложи халката на пръста на тая ръка, която е погубила Дарнли. Почти всички лордове от нейното кралство отсъствуват без предварително извинение: Мъри и Ленъкс са напуснали страната, дори наполовина верните Мейтлънд и Хънтли не са тук, а единственият човек, на когото досега вярващата католичка е могла да доверява най-скритите си мисли, който в същото време е неин изповедник, си е взел завинаги сбогом; духовният пазач на нейното сърце признава с тъга, че я смята за изгубена. Нито един човек, който държи на честта, не иска да гледа как убиецът на Дарнли се венчава с жената на Дарнли и как тоя престъпен съюз бива осветен от божия служител. Мария Стюарт напусто е заклевала френския посланик да има добрината да присъствува, за да придаде що-годе външна представителност. Ала тъй добрият иначе приятел отказва решително. Неговото присъствие би значело, че Франция одобрява съюза: „биха могли после да помислят — казва той, — че моят крал е имал пръст в цялата тая работа“; освен това той не иска да признае Ботуел за съпруг на кралицата. Божествена служба не бива извършена, органът не ехти, церемонията приключва набързо. Вечерта свещи не осветяват салоните за танц, няма банкет. На ликуващия народ, който вика за подаръци: „Largesse, largesse!“ — не хвърлят пари както при сватбата с Дарнли, параклисът — студен, празен и тъмен — прилича на ковчег, а свидетелите на това своеобразно празненство стоят сериозни като опечалени. После през града не минава шествие от разкошно украсени каляски, улиците не кънтят от ликуване; настръхнали от ужаса на тоя празен параклис, младоженците се оттеглят бързо в покоите си и заключват вратите.

Защото точно сега, когато е постигнала целта си, която е преследвала тъй слепешката и с отпуснати юзди, Мария Стюарт рухва душевно. Осъществено е нейното най-силно желание — да има Ботуел за себе си, да го задържи; с разжарени и трескави очи е бълнувала тя за тоя венчален час, като си е въобразявала, че неговата близост, неговата любов ще сломят всеки страх. Ала сега, когато няма вече цел, за да се втренчат трескаво в нея, очите й стават будни, тя се оглежда и от един път вижда пустотата, Нищото. Изглежда също, че между нея и него, безумно любимия, веднага след венчавката са започнали някакви разногласия — когато двама люде са се тласнали взаимно към провала, те си прехвърлят вината за това. Още след пладне на тоя трагичен сватбен ден френският посланик заварва една напълно разстроена и отчаяна жена: вечерта не е настъпила, а между двамата съпрузи внезапно се е спуснала вече някаква студена сянка. „Разкаянието е започнало вече — съобщава Дю Крок в Париж. — Когато в четвъртък нейно величество изпрати да ме повикат, хвърли ми се в очи странното държание между нея и нейния съпруг. Тя поиска да го извини, като каза: ако я виждам тъжна, то се дължало на това, че не се стремяла вече към никаква радост и желаела само едно — смъртта. Вчера, като била заключена в една стая с граф Ботуел, чули я да крещи високо да й дадат нож, за да се убие. Хората от съседната стая чули това и се опасяват, че ако бог не й помогне, в отчаянието тя ще посегне на себе си.“ Скоро след това нови донесения съобщават за тежки разногласия между съпрузите; Ботуел смята развода със своята млада и хубава съпруга за практически невалиден и прекарва нощите си с нея вместо с Мария Стюарт. „От деня на сватбата — съобщава повторно посланикът в Париж — сълзите и жалбите на Мария Стюарт нямат край.“ Сега, когато заслепената жена е спечелила всичко, което тъй пламенно е изисквала от съдбата, тя разбира, че всичко е изгубено и че само смъртта би я избавила от тия самосъздадени мъки.

Три седмици всичко на всичко трае горчивият меден месец на Мария Стюарт и Ботуел: той не е нищо друго освен страх и агония. Всичко, каквото правят двамата, за да се задържат и спасят, отива напусто. Пред обществото Ботуел се отнася към кралицата с демонстративно страхопочитание и нежност, показва лицемерна любов и смирение, ала думите и жестовете не са вече от значение след едно тъй страшно престъпление: мълком и мрачно гледа градът тая престъпна двойка. Диктаторът напразно се мъчи да спечели народа; тъй като благородниците се държат настрана, той се преструва на либерален, добродушен, благочестив; посещава реформаторските проповеди, ала протестантското духовенство се държи също тъй враждебно като католическото. Пише смирени писма до Елизабет — тя не отговаря. Пише в Париж — не му обръщат никакво внимание. Мария Стюарт свиква лордовете — те не мръдват от Стърлинг. Тя иска да й върнат детето — не го дават. Всички мълчат, всички остават страхотно неми към двамата. За да покаже външно известна самоувереност и безгрижие, Ботуел устройва набързо маскарад и сражение по вода; сам той отива на кон на турнира, кралицата седи бледа на трибуната и му се усмихва; народът, винаги любопитен, се събира на тълпи, ала не ликува. Някакво вцепенение от страх, някакво жестоко вкаменение лежи над цялата страна: при първото движение то трябва да избие в гняв и ожесточение.

Ботуел обаче не е човек, който може да се отдава на сантиментални илюзии. Като опитен моряк в тая натегната тишина той усеща наближаващата буря. Решителен както винаги, той взема своите подготвителни мерки. Знае, че се касае за живота му и че скоро оръжията ще кажат последната дума; ето защо бързо събира отвред конници и пехотинци, за да посрещне въоръжен нападението. Мария Стюарт с готовност жертвува за неговите наемници всичко, което още има да жертвува: продава скъпоценности, сключва заеми, накрая дори нарежда — позор за шотландската, оскърбление за английската кралица — да претопят неотдавна получения подарък от кръстницата Елизабет, златния купел, само за да добие от него няколко златни монети и да продължи агонията на своето владичество. Ала лордовете се събират във все по-застрашително безмълвие, сякаш тъмни облаци надвисват над кралския дворец и мълнията може да тресне всеки миг. Ботуел обаче познава много добре лукавството на своите другари и не се осланя доверчиво на това спокойствие, знае, че тия коварни мъже кроят да го нападнат на тъмно; той не иска да чака тяхното нападение в неукрепения Холируд и затова на 7 юни, три седмици след сватбения ден побягва в яката крепост Бортуик, където се чувствува по-близко до хората си. Пак там е свикала Мария Стюарт за 12 юни, като един вид последен набор, своите поданици, благородници, рицари, оръженосци, придворни и телохранители „subjects, noblemen, knights, esquires, gentlemen and yeomen“ в пълно въоръжение и запасени с храна за шест дни; навярно Ботуел крои да срази със светкавично нападение дружината на своите врагове, преди те да са се събрали.

Ала тъкмо това бягство от Холируд вдъхва смелост на лордовете. Те потеглят бързо към Единбург и превземат града без съпротива. Джеймз Балфур, помощникът в убийството, изменя незабавно на своя другар: предава непревземаемия замък на Ботуеловите врагове и сега хиляда или две хиляди конници могат да препуснат безгрижно към Бортуик, за да заловят Ботуел, преди той да е приготвил войските си за борба. Ала Ботуел не се оставя да го хванат като заек, скача бързо от прозореца и побягва в галоп; само кралицата е останала в замъка. Отначало лордовете не искат да вдигнат оръжие срещу своята владетелка, опитват се само да я предумат да скъса с опропастителя Ботуел. Злочестата жена обаче все още е предадена тялом и духом на своя насилник; през нощта тя набързо облича мъжки дрехи, мята се смело на коня, изоставя всичко зад себе си и се отправя към Дънбар, за да живее или умре с Ботуел.

Един важен факт би трябвало да покаже на кралицата, че каузата й е напълно загубена. В деня на нейното бягство за замъка Бортуик внезапно изчезва, без да се сбогува, нейният последен съветник — Мейтлънд ов Летингтън, единственият човек, който през тези седмици на заслепение е продължил да проявява известна вярност. Летингтън е следвал своята господарка доста дълго по мрачния път на нейната гибел и може би никой друг не е направил повече от него за подготовката на убийството на Дарнли. Но сега той чувствува, че вятърът е променил посоката си и духа с пълна сила срещу кралицата. Типичен дипломат, човек, който винаги нагласява платната си според вятъра и никога срещу него, той не желае да помага повече за една кауза, която знае, че е загубена. Докато ездата към Бортуик все още продължава, той незабелязано обръща коня си и се връща назад, за да се присъедини към лордовете. И последният плъх е напуснал потъващия кораб.

Но Мария Стюарт не може да се поучи. Тя не може да бъде нито сплашена, нито предупредена. При тази невероятна жена опасността служи само да засили смелостта, която придава романтичен блясък дори на най-големите й безумства. Стигайки на кон до Дънбар, облечена в мъжки дрехи, тя не намира кралски одежди, нито екипаж, нито оръжие. Но какво значение има това? Минало е времето за дворцови приеми и церемонии, сега се касае за война. От една бедна жена взема назаем обикновена народна носия — къса пола, червена блуза и кадифена шапка. Не се интересува, че видът й не е нито царствен, нито подходящ, докато още може да язди редом с мъжа, който е единственото нещо, останало й, и за когото е пожертвувала всичко. Ботуел набързо събира каквито може хора. От призованите рицари, благородници, лордове никой не идва. Шотландия вече не се подчинява на своята кралица. Двеста наемници, въоръжени с аркебузи, са ядрото на войската, която напредва към Единбург, и с тях се влече тълпа от зле въоръжени селяни и гранични заселници, общо не повече от хиляда и двеста души. Единствено силната воля на Ботуел ги тласка напред, за да изпреварят лордовете. Той знае, че понякога само безумната дързост може да спаси положението, от което разумът не намира изход.

Двете дружини (мъчно бихме могли да ги наречем армии) се срещат в околностите на Карбъри Хил, на шест мили от Единбург. Привържениците на Мария Стюарт превъзхождат числено. Ала нито един от лордовете, нито един от отлично яздещите благородници на тая страна не застават под предизвикателно развятото знаме с кралския лъв; освен от наемни доброволци, Ботуел бива следван само от своите роднини, които са лошо въоръжени и нямат голямо желание за бой. Насреща им обаче, на разстояние не по-голямо от половин миля, толкова близко, че Мария Стюарт може да различи поотделно всички свои противници, се нареждат в сияйно множество лордовете, яхнали великолепни коне, свикнали на бой и жадни за бой. Странно е тяхното знаме, което забиват сякаш напук срещу кралския флаг. Върху белия фон е нарисуван мъж, който лежи убит под едно дърво. До него е коленичило дете, което разплакано е вдигнало ръце към небето с думите: „Съди и отмъсти за мене, о господи!“ Същите лордове, които са съдействували за смъртта на Дарнли, искат сега с това изведнъж да се обяват за отмъстители на Дарнли и да кажат, че са вдигнали оръжие само срещу неговия убиец, а не въстават срещу кралицата.

Светли и пъстри се развяват на вятъра двете знамена. Ала бойците отсам и оттатък не са много въодушевени. Ни една от двете дружини не предприема нападение през малкия поток, те чакат и взаимно се наблюдават. Набързо насъбраните Ботуелови погранични стражи не са много склонни да се оставят да бъдат избити за някакво дело, за което не знаят нищо и не разбират нищо. Лордовете пък все още чувствуват известно неудобство да се понесат открито и явно на конете си с копие и меч срещу законната кралица. Да се отърват посредством редовен заговор от един крал, след това да накарат да избесят неколцина голтаци и да провъзгласят тържествено своята невинност — такава практика в тъмно никога не е тежала особено върху съвестта им. Ала да препуснеш посред бял ден с отворен наличник на шлема срещу владетелката, това все пак е в твърде неприятно противоречие с идеята за феодализма, която още господствува с несломена мощ над тоя век.

За френския посланик Дю Крок — той е дошъл на бойното поле като неутрален наблюдател — не остава скрито невойнственото настроение на двете страни; той незабавно се предлага за посредник. Развяват парламентьорски флаг и двете войски се разполагат мирно на бивак, всяка на своята страна, за да използуват хубавия летен ден. Конниците слизат от конете, пехотинците свалят тежките оръжия и сядат на закуска, през това време Дю Крок, придружен от малък отряд, прецапва на кон потока и се отправя към хълма на кралицата.

Аудиенцията е доста странна. Кралицата, която по-рано винаги е приемала посланика на Франция в скъпа роба под балдахина, седи на един камък, облечена в къса шотландска карирана пола, която не закрива дори коленете. Ала достолепието и буйната гордост в нея не са по-малки, отколкото в дворцово одеяние. Възбудена, бледа и неспала цяла нощ, тя не може да владее гнева си. Като че ли все още е господарка на положението и господарка на страната, Мария Стюарт изисква незабавно подчинение от лордовете. Те първи оправдали тържествено Ботуел, а сега го обвиняват в убийство. Те самите първи й предложили да се омъжи за него, а сега обявяват тоя брак за престъпление. Несъмнено Мария Стюарт е в правото си да се възмущава; но часът на правото е минал, щом веднъж са грабнали оръжията. Докато Мария Стюарт преговаря с Дю Крок, пристига на кон Ботуел. Посланикът го поздравява, но не му подава ръка. Сега взема думата Ботуел. Той говори ясно и недвусмислено, сянка от страх не помрачава неговия прям и дързък поглед: дори Дю Крок, противно на волята си, трябва да признае бодрата осанка на тоя мъж, решен и на най-отчаяни постъпки. „Трябва да призная — казва той в доклада си, — че видях в него един голям войник, който говореше самоуверено и умееше да води хората си смело, решително и ловко. Не можех да не му се възхищавам, защото той виждаше, че неговите противници са решени на всичко, а той самият едва ли може да се осланя на половината от своите хора. Въпреки това той остава напълно непоколебим.“ Ботуел предлага цялата работа да се реши чрез двубой с всеки лорд, равен нему по ранг. Делото му било толкова справедливо, че бог сигурно щял да бъде с него. И в това отчаяно положение той остава дори достатъчно весел, за да покани Дю Крок да наблюдава от някой хълм борбата — щял да изпита голямо удоволствие от нея. Ала кралицата не иска и да чуе за двубоя. Тя все още се надява на подчинение, защото на тая неспасяема романтичка винаги липсва усет за действителността. Скоро Дю Крок разбира, че е дошъл напразно; достолепният старец би желал на драго сърце да помогне на кралицата, очите на която са плувнали в сълзи, но докато не скъса с Ботуел, за нея не може да има спасение; а тя не иска да се отдели от него. Тогава, сбогом! Той се покланя вежливо, възсяда коня и тръгва бавно назад към лордовете.

Свършено е с думите, сега би трябвало да започне битката. Ала войниците са по-умни от своите предводители. Те виждат, че големите господа преговарят приятелски помежду си. Защо тогава те, голтаците, да се колят един други в тоя тъй хубав и горещ ден? Те очебийно се суетят и Мария Стюарт, която губи вече последната си надежда, напразно заповядва да напреднат. Ала хората не се подчиняват повече. Тая сбирщина, която безделничи вече цели шест или седем часа, започва да се разпръсва; когато лордовете забелязват това, пускат напред двеста конници да пресекат пътя за отстъпление на Ботуел и кралицата. Едва сега владетелката схваща какво ги застрашава. И като истинска любеща не мисли за себе си, а само за любимия, за Ботуел. Тя знае, че никой от нейните поданици не ще се осмели да тури ръка на нея; него обаче няма да пощадят, ако не за друго, то поне за това — да не изкаже някои неща, които не биха могли да бъдат желателни за тия закъснели отмъстители на Дарнли. Ето защо — за пръв път през всички тия години — тя смирява своята гордост. Изпраща оттатък при лордовете пратеник с парламентьорски флаг и помолва предводителя на конната дружина Кърколди ов Грейндж да дойде сам при нея.

Страхопочитанието пред свещената повеля на кралицата все още е властно и магично. Кърколди ов Грейндж заповядва веднага на конниците да спрат. Отива сам при Мария Стюарт и преди още да вземе думата, коленичи покорно пред нея. Той поставя едно последно условие: кралицата да остави Ботуел и да се завърне с тях в Единбург. В такъв случай те ще пуснат Ботуел да тръгне на кон, накъдето иска, без да го преследват.

Ботуел — дивна сцена, дивен мъж! — стои безмълвно. Той не казва нито дума на Кърколди, нито дума на кралицата, за да не повлияе върху решението и. Чувствува се, че той би бил готов да се втурне сам на коня си срещу тия двеста конници в подножието на хълма, които с ръце на юздите само чакат Кърколди да издигне меч, за да преминат неприятелската линия. Едва когато чува, че кралицата се съгласява с предложението на Кърколди, Ботуел пристъпва към нея и я прегръща за последен път, но и двамата не знаят това. После се мята на коня си и препуска в буен галоп, придружен само от неколцина прислужници. Кошмарният сън е свършил. Сега настъпва пълно, окончателно, жестоко пробуждане.

Пробуждането настъпва страшно и неумолимо. Лордовете са обещали на Мария Стюарт да я отведат с почести назад в Единбург и навярно тяхното намерение е било честно. Ала когато унизената жена, облечена в бедни и прашни дрехи, се приближава към наемническата дружина, подигравката започва да съска със змийски език. Докато железният юмрук на Ботуел закриляше кралицата, омразата на народа се бе спотайвала. Сега, когато никой вече не я брани, тя бликва нагло и безогледно. Една капитулирала кралица не е вече владетелка на тия разбунтувани войници. Дружините напират все по-близо, отначало любопитно, после предизвикателно и от всички страни се разнасят пронизителни викове: „Изгорете блудницата! Изгорете мъжеубийцата!“ Кърколди напусто удря с плоската страна на меча си — не помага нищо, ожесточените мъже се събират все отново; пред кралицата носят тържествено знамето с образа на убития съпруг и молещото за възмездие дете. От шест часа следобед до десет часа вечерта от Ленгсайд до Единбург продължава този маршрут под удари на пръчки. От всички къщи, от всички села се стича народ, за да види неповторимото зрелище — пленена кралица — и понякога напорът на любопитното множество става тъй силен, че редиците на войниците биват пробити и те продължават да маршируват далеко един зад друг: никога Мария Стюарт не е изпитвала по-дълбоко унижение, както в тоя ден.

Ала гордата жена може да бъде само унизена, не и сломена. Както рана започва да смъди едва когато бъде замърсена, така и Мария Стюарт усеща поражението си едва когато в него се примесва отровата на гаврата. Нейната гореща кръв, кръвта на Стюарт, кръвта на Гиз, кипва и вместо благоразумно да се преструва, Мария Стюарт държи лордовете отговорни за хулите на народа. Като разярена лъвица се нахвърля тя върху им и казва, че ще заповяда да ги избесят и да ги разпънат на кръст; неочаквано хваща за ръката лорд Линдзи, който язди редом с нея, и му се заканва: „Кълна се в тая ръка, че ще ти отрежа главата.“ Както винаги в опасни мигове нейната свръхвъзбудена смелост стига до безумие. Открито бълва тя своята омраза, своето презрение към лордовете, макар че те държат съдбата й в ръцете си, вместо благоразумно да мълчи или страхливо да ги ласкае.

Може би тая твърдост прави лордовете още по-твърди, отколкото отначало са възнамерявали да бъдат. Защото сега, когато забелязват, че никога не биха могли да очакват прошка от нея, те правят всичко възможно, за да накарат вироглавата да почувствува горчиво своята беззащитност. Вместо да заведат кралицата в замъка Холируд, който лежи извън градските стени, придружават я — пътят минава покрай мястото на убийството в Кърк о’Фийлд — да мине на кон по препълнената от зяпачи главна улица на града. Там, на „Хайстрийт“, бива отведена в къщата на градоначалника като на позорен стълб. Достъпът до нея е строго забранен, ни една от нейните придворни дами и прислужници не бива пусната да влезе. Започва една нощ на отчаяние. Цели дни тя не се е събличала, от сутринта не е сложила в устата си залък хляб, неизказани мъки е преживяла тази жена от изгрев до залез-слънце, загубила е кралството и любимия си. Вън под прозореца й като пред клетка се събира мръсна тълпа, за да се гаври с беззащитната, ругатните на възбуденото простолюдие плющят пронизително нагоре до нея и едва сега, когато мислят, че е достатъчно унизена, лордовете се опитват да преговарят с нея. В същност те не искат много. Само настояват Мария Стюарт да скъса окончателно с Ботуел. Ала тази упорита жена се бори с още по-голяма смелост за загубено, отколкото за надеждно дело. Тя отхвърля презрително това предложение и дори един от нейните противници по-късно се вижда принуден да признае: „Никога не съм виждал по-храбра и по-смела жена от кралицата по време на тия събития.“

След като лордовете не успяват със заплахи да принудят Мария Стюарт да се откаже от Ботуел, най-умният сред тях се опитва да постигне това с хитрост. Мейтлънд, нейният стар и иначе дори верен съветник, употребява по-изискани средства. Той се мъчи да възбуди нейната гордост, ревността й, като й съобщава — може би е лъжа, може би истина: може ли да вярваме на дипломат? — че Ботуел е изменил на любовта й и дори през седмиците на брака си с нея е продължавал нежните отношения със своята млада разведена жена, като дори й се заклел, че смята нея за законна съпруга, а кралицата само за държанка. Ала Мария Стюарт се е отучила да вярва на когото и да било от тия измамници. Това известие само увеличава нейната ярост и Единбург става свидетел на небивало зрелище: кралицата на Шотландия неочаквано се показва зад решетъчния прозорец с разкъсани дрехи, с разголени гърди и разпуснати коси, като луда, и в кипнала омраза призовава с истерични ридания потресения народ да я освободи от тоя затвор, в който я държат нейните поданици.

Лека-полека положението става неудържимо. Лордовете биха желали на драго сърце да турят край на цялата тая работа. Ала те чувствуват, че са отишли вече прекалено далеч и не могат тепърва да се върнат назад. Сега вече не е възможно да отведат отново Мария Стюарт като кралица в Холируд. В къщата на градоначалника, сред тая възбудена тълпа, също не могат да я оставят, без да поемат върху себе си страшна отговорност и без да предизвикат гнева на Елизабет и на всички чужди владетели. Единственият, който би имал смелостта и авторитета да вземе някакво решение, Мъри, не е в страната; без него лордовете не смеят да вземат никакво решение. Тогава те определят на първо време да отведат кралицата на някое сигурно място и като най-сигурен бива избран замъкът Локлийвън. Защото тоя замък лежи сред езеро, откъснат от сушата, и негова господарка е Маргарет Дъглас, майката на Мъри, за която може да се вярва, че няма да бъде много добре разположена към дъщерята на Мари Гиз, която някога й е отнела Джеймз V. Опасната дума „плен“ бива избягната старателно в прокламацията на лордовете; според възванието, уединението щяло да послужи само „да се попречи на особата на нейно величество да поддържа каквито и да било връзки със споменатия граф Ботуел и да не се споразумява с люде, които биха искали да го бранят от справедливото наказание за неговото престъпление“. Това е половинчата, временна мярка, зачената в страх и родена с лоша съвест: въстанието все още не смее да се нарече бунт, все още цялата вина бива хвърлена върху побягналия Ботуел и тайното намерение Мария Стюарт да бъде свалена завинаги от престола, бива страхливо прикривано зад изтъркани и цветисти фрази. За да измамят народа, който вече очаква осъждането и посичането на блудницата — „whore“ — вечерта на 17 юни Мария Стюарт бива отведена в Холируд, съпроводена от триста души стража. Но едва гражданите са си легнали да спят, образува се едно малко шествие, което да заведе кралицата от там в Локлийвън; и тази самотна, тази тъжна езда продължава до разсъмване. Призори Мария Стюарт вижда пред себе си малкото разискрено езеро и по средата силно укрепения, самотен, непристъпен замък, дето тя — кой знае докога? — ще остане под охрана. Превозват я с лодка оттатък, след това обкованата с железа тежка порта се затваря. Страстната и мрачна балада с Дарнли и Ботуел е свършила; сега започва последната мрачна, меланхолична, заглъхваща песен — летописът на едно вечно пленничество.

[1]

И славата презрях за него аз,

а само тя ни носи светъл час.

За него проиграх и трон, и съвест,

напуснах тук приятели и род,

и нямам друг кумир в тоз живот.

(Превела от френски Жанета Узунова)

↑

Детронирането
Лято 1567

От тоя ден на съдбовен обрат, от тоя 17 юни, на който лордовете са затворили своята кралица в Локлийвън, Мария Стюарт не ще престане да бъде предмет на европейски размирици. Защото в нейно лице пред епохата стои един съвсем нов, кажи-речи революционен проблем с неизмерими последствия: какво трябва да стане с монарх, който е влязъл в грубо противоречие със своя народ и се е показал недостоен за короната? Вината тук безспорно лежи на страната на владетелката: със своята лекомислена страст Мария Стюарт е създала едно невъзможно, непоносимо положение. Противно на волята на аристокрацията, на народа, на духовенството си е избрала за съпруг един мъж, при това вече женен, когото общественото мнение единодушно сочи като убиец на шотландския крал. Тя е пренебрегнала закони и нрави, а и сега отказва да обяви тоя безразсъден брак за невалиден. Дори най-доброжелателните приятели са единодушни в това, че тя не може да остане занапред владетелка на Шотландия редом с тоя убиец.

Но какви възможности съществуват да бъде заставена кралицата да зареже Ботуел или да се откаже от короната в полза на сина си? Отговорът е поразителен: никакви. Защото държавноправните мерки спрямо монарха по онова време са равни на нула, на народната воля още не са позволени никакви възражения или порицание на владетеля, съдебната власт свършва пред стъпалата на престола. Кралят още не стои в обсега на гражданското право, а извън и над него. Богопомазан както свещениците, той няма право нито да предава, нито да подарява другиму своята титла. Никой не е в състояние да отнеме достойнството на един помазан владетел и в смисъла на абсолютистичния мироглед по-скоро е възможно да отнемат живота на краля, отколкото короната. Могат да го убият, но не и да го свалят от престола; да се упражни спрямо него принуда би значило — да се разруши йерархичният строеж на космоса. Пред това съвсем ново решение е изправила света Мария Стюарт със своя престъпен брак. В нейната съдба се решава не само отделен конфликт, а и един духовен, мирогледен принцип.

Ето защо и лордовете, макар по характер да не са никак отстъпчиви, търсят тъй трескаво някакво мирно разрешение. От далечината на вековете днес още долавяме ясно тяхното неудоволствие от собствената им революционна постъпка, че са затворили и заключили своята владетелка, и отначало на Мария Стюарт действително е била давана лесно възможност за завръщане назад. Достатъчно би било тя да обяви женитбата си с Ботуел за незаконна и с това да признае своята заблуда. Тогава тя би могла, наистина с чувствително намалени народна обич и авторитет, но все пак със запазена донякъде чест, да се завърне, би могла отново да живее в Холируд и да си избере друг, по-достоен съпруг. Ала Мария Стюарт още не е прогледнала. В своето самомнение за непогрешимост тя все още не схваща, че поради последвалите бързо един след друг скандали с Шатлар, Рицио, Дарнли и Ботуел се е провинила в наказуемо лекомислие. Тя не е съгласна и на най-дребна отстъпка. Защищава убиеца Ботуел срещу собствената си страна, срещу целия свят и заявява, че не може да го напусне, защото в такъв случай детето, което очаква от него, би трябвало да се роди като незаконно. Все още тя живее в някакъв облак, все още романтичката не иска да разбере действителността. Ала това упорство, което ние по желание можем да наречем безразсъдно или величаво, предизвиква насилствено всички ония насилия, които биват извършени спрямо нея, а заедно е това и едно решение, което ще бъде в сила и след векове: не само тя, и нейният кръвен внук Чарлз I ще заплати с главата си това домогване към неограничено владетелско своеволие.

Все пак отначало тя все още може да разчита на известна помощ. Защото такъв видим отдалече конфликт между една владетелка и нейния народ по никакъв начин не може да остави равнодушни заинтересованите, съсловните братя, другите европейски монарси: най-напред Елизабет застава решително на страната на своята досегашна съперница. Мнозина са смятали като белег на непостоянство и неискреност това, че сега тя от един път се застъпва тъй безусловно за своята противница. Ала в действителност поведението на Елизабет е напълно прямо, напълно логично и ясно. Защото, ако сега тя застава енергично редом с Мария Стюарт, то с това по никакъв начин не брани — тая разлика трябва да бъде подчертана с най-голяма твърдост — Мария Стюарт, не брани жената, не брани нейната тъмна и повече от подозрителна постъпка. Като кралица, тя брани кралицата, брани невидимата идея за неприкосновеност на владетелското право, а с това и своето собствено дело. Елизабет съвсем не е сигурна във верността на своята собствена аристокрация, за да може да търпи в съседната страна безнаказано да се дава пример как разбунтувани поданици грабват оръжието срещу една кралица и я държат в плен; в рязко противоречие със своя Сесил, който на драго сърце би предпочел да услужи с покровителство на протестантските лордове, тя е решена да застави бързо бунтовниците да се подчинят отново на височайшата кралица, защото посредством участта на Мария Стюарт тя защищава своята собствена позиция, и по изключение този път ние действително можем да й вярваме, когато казва, че се чувствува дълбоко развълнувана и взема участие в съдбата на Мария Стюарт. Тя предлага незабавно своята сестринска подкрепа на свалената кралица, като в същото време с настойчива твърдост изтъква нейната вина. Отделя ясно частното си гледище от своето държавническо поведение: „Madame — пише й Елизабет, — винаги е било смятано като особен принцип на приятелството, че щастието създава приятели, а нещастието изпитва приятелите; и тъй като сега виждаме един случай да докажем на дело приятелството си, ние с оглед както на нашето положение, така и на вас, смятаме за правилно да ви засвидетелствуваме с тия няколко думи нашето приятелство… Madame, казвам ви открито, не малка беше нашата скръб, че вие проявихте толкова малко сдържаност в женитбата си и ние трябваше да установим, че нямате ни един-единствен приятел на света, който би одобрил вашето поведение; и бихме излъгали, ако ви кажехме или пишехме нещо друго. Защото как по-зле бихте могли да опетните честта си, освен като с такава бързина се омъжихте за един човек, който, като оставим настрана другите му лоши качества, бива обвиняван от общественото мнение като убиец на вашия покоен съпруг и по този начин се явява подозрение и към вас като съучастница, макар ние сигурно да се надяваме, че това не е вярно. И при какви опасности се венчахте вие с тоя мъж, чиято съпруга е още жива, така че вие нито по божествен, нито по земен закон можете да станете негова законна съпруга, а и децата ви не могат да бъдат законни! Виждате, значи, ясно какво мислим ние за тая женитба и ние съжаляваме искрено, че не можем да имаме по-добро мнение, колкото убедителни доводи да привеждаше вашият пратеник, за да ни придума. Ние бихме желали щото първата ви грижа след смъртта на вашия съпруг да беше тая: да заловите и накажете убийците. Ако това действително беше станало — а то би било лесно при едно тъй очевидно дело, — може би много неща във вашата женитба биха изглеждали по-допустими. Ето защо от приятелство към вас и поради естествената кръвна връзка между нас и вашия покоен съпруг ние бихме могли само да ви кажем, че сме готови да направим всичко, което е във властта ни, за да изкупим, както подобава убийството, все едно кой от вашите поданици го е извършил и колкото и близък да е той на вас.“

Това са ясни думи, остри и режещи като нож, думи, над които няма какво да се мисли и мъдрува. Те показват, че Елизабет благодарение на своите съгледвачи и на частните донесения от Мъри несъмнено е била запозната по-добре със събитията в Кърк о’Фийлд, отколкото векове по-късно встрастените перачи на честта на Мария Стюарт, и е била напълно убедена в нейното съучастие. С пръст сочи тя Ботуел като убиец и многозначително е, че в това дипломатическо писмо употребява само вежливата форма „надяваме се“, а не „убедени сме“, — че Мария Стюарт не е съучастница в убийството. „Надяваме се“ е твърде мека дума за едно толкова престъпно деяние, и ако човек има по-остър слух, ще разбере от това, че Елизабет не иска по никакъв начин да поръчителствува за неопетнеността на Мария Стюарт, а само от солидарност желае да тури в най-скоро време край на тоя скандал. Но колкото по-бързо се отдръпва Елизабет лично от постъпката на Мария Стюарт, толкова по-упорито брани тя нейното достойнство — sua res agitur — като владетелка. „И за да ви утешим — продължава тя в това многозначително писмо — в злочестината, за която вече узнахме, ние ви уверяваме, че сме готови да направим всичко, което е във властта ни и каквото смятаме за подходящо, за да защитим вашата чест и сигурност.“

Елизабет действително удържа думата си. Тя натоварва своя пратеник да направи възможния най-остър протест срещу мерките, взети от бунтовниците спрямо Мария Стюарт и ясно да каже на шотландските лордове, че ако прибягнат до насилие, е решена дори да обяви война. В това свое писмо Елизабет го порицава сурово за това, че искат да съдят една помазана кралица: „Къде в светото писание е казано, че е позволено на поданиците да свалят своите владетели? В кое християнско кралство има писан закон, който да дава право ма поданиците да посягат на личността на своя крал, да го затварят в затвора или да го изправят пред съда? Ние сме възмутени толкова, колкото и лордовете, от убийството на нашия братовчед краля и дори повече от тях от брака на сестра ни с Ботуел. Но ние не можем нито да търпим, нито да оправдаем тяхното сетнешно поведение спрямо кралицата на Шотландия. Тъй като по божия заповед са нейни поданици и тя е тяхна господарка, нямат право да искат от нея да отговаря на обвиненията им, също както е противоприродно главата да бъде подчинена на краката.“

Ала за пръв път Елизабет се сблъсква с откритата съпротива на шотландските лордове, макар че повечето от тях са на тайна служба при нея. От смъртта на Рицио насам те знаят прекрасно какво ги очаква, ако Мария Стюарт се домогне отново до властта, защото никаква заплаха и никакво изкушение не са могли досега да я накарат да зареже Ботуел; и пискливите клетви по време на ездата към Единбург, с които унизената жена се е клела да им отмъсти, като им отреже главите, все още ехтят зловещо в техните уши. Не за това са премахнали най-напред Рицио, после Дарнли и най-сетне Ботуел, за да станат отново покорни и безсилни поданици на тая невменяема жена: за тях би било извънредно по-удобно да коронясат за крал сина на Мария Стюарт, едногодишното дете, защото то не може да заповядва и в течение на двете десетилетия до неговото пълнолетие те отново биха били единствени и неоспорими господари на страната.

Но въпреки всичко лордовете не биха намерили в себе си кураж за явна съпротива срещу тази, която им плаща — срещу Елизабет, ако случайността не бе пъхнала в ръцете им едно неочаквано, истински смъртоносно оръжие за Мария Стюарт. Шест дни след битката при Карбъри Хил благодарение на подло предателство до тях стига една твърде благоприятна новина. Джеймз Балфур, помощникът на Ботуел в убийството на Дарнли, който сега, след като вятърът се е обърнал, се чувствува неудобно, вижда само една възможност да се спаси: чрез някоя нова подлост. За да си осигури приятелството на силните, той предава своя изгнан приятел. Съобщава тайно на лордовете важното известие, че побягналият Ботуел е изпратил един от своите прислужници в Единбург с поръчение да измъкне незабелязано от замъка едно забравено ковчеже с важни документи. Тоя прислужник, на име Делглийш, бива хванат, изтезаван жестоко и клетникът, уплашен до смърт, издава скривалището. По негови указания намират и изваждат, скрито под едно легло, скъпо сребърно ковчеже, което на времето Франсоа II подарил на съпругата си Мария Стюарт, а тя от своя страна, както всичко, което е притежавала, го дава на безгранично любимия Ботуел. В това здраво ковчеже, което може да се отваря само с изкусно изработени ключове, Ботуел свикнал оттогава да скътва своите частни документи, вероятно и обещанието за женитба, писмата на кралицата, но и различни други документи, които компрометирали лордовете. Може би — това е напълно понятно — той е сметнал за опасно да носи със себе си при бягството в Бортуик и в сражението писма от тъй голяма важност. Ето защо е предпочел да ги скрие на сигурно място в замъка, та в сгоден момент да изпрати някой доверен прислужник да ги прибере. Защото както неговият „bond“ с лордовете, така и женитбеното обещание на кралицата и нейните интимни писма биха могли в мигове на затруднение да му послужат великолепно за изнудване или оправдание: с такива писмени признания е държал той в ръцете си, от една страна, кралицата — в случай че на тая непостоянна жена би хрумнало да скъса с него, а от друга страна, лордовете — в случай че биха поискали да го обвинят в убийство. Вече що-годе в безопасност, за изгнаника няма нищо по-важно от това да влезе отново във владение на тия очевидни уличителни доказателства. Ето защо една тъй неочаквана плячка точно в тоя миг е безподобен щастлив случай за лордовете: сега те могат, от една страна, да унищожат самоволно всички книжа, които издават тяхното съучастие, а от друга — да използуват безогледно срещу кралицата всичко, което я уличава.

Една нощ заключеното ковчеже остава на съхранение у главатаря на групата граф Мортън, на следния ден биват свикани другите лордове, сред които — този факт е важен — католици и приятели на Мария Стюарт, и тогава в тяхно присъствие бива силом отворено заключеното ковчеже. То съдържа прочутите ковчежни писма, както и сонети, писани собственоръчно от нея. Не е нужно да обсъждаме повторно въпроса, дали печатните текстове съвпадат напълно с оригиналите — едно се вижда веднага, а именно, че съдържанието на тия писма сигурно тежко уличава Мария Стюарт. Защото от тоя час нататък поведението на лордовете става съвсем друго: по-дръзко, по-самоуверено, по-вироглаво. В първото си ликуване те бързат да разпространят новината по всички посоки: още същия ден, преди да имат време да препишат тия документи — а още по-малко да ги фалшифицират, — изпращат пратеник при Мъри във Франция, за да му съобщи устно приблизителното съдържание на най-важното уличително писмо. Уведомяват френския посланик, разпитват по един прекалено бърз и неприятен начин арестуваните Ботуелови прислужници и съставят протокол с техните показания: едно такова самоуверено, целесъобразно поведение би било немислимо, ако книжата не разкриваха процесуално убедително опасното заплитане на Мария Стюарт с Ботуел. От един път положението на кралицата се е влошило сериозно.

Защото откриването на писмата в тоя критичен миг означава невъобразимо засилване на позициите на бунтовниците. То им дава най-сетне дълго жадуваната морална мотивировка за тяхното непокорство. Досега бяха сочили само Ботуел като виновник за кралеубийството, но в същото време се бяха пазили осторожно да преследват сериозно беглеца от страх, че би могъл да прикове на позорния стълб тяхното собствено съучастие. Срещу кралицата, обратно, те не са имали досега нищо за изтъкване, освен че се е омъжила за убиеца. Сега обаче благодарение на писмата те, невинните и недосетливите, изведнъж „откриват“, че кралицата е била съучастница и благодарение на нейните непредпазливи писмени признания тия отракани и цинични изнудвачи имат на разположение едно могъщо средство за натиск върху волята на кралицата. Сега най-сетне държат в ръцете си лост, с който ще я заставят да прехвърли „доброволно“ короната върху своя син или, ако откаже — да накарат да бъде обвинена публично в прелюбодеяние и съучастие в убийство.

Да накарат да бъде обвинена, а не те да я обвиняват. Защото лордовете много добре знаят, че Елизабет никога не ще допусне самите те да упражняват съдебна власт над своята кралица. Ето защо лордовете предвидливо се дръпват назад и оставят искането за публичен процес да бъде предявено от трети лица. Тази работа — да възбуди общественото мнение против Мария Стюарт, поема сега на драго сърце със своето открито сурово влечение към омразата Джон Нокс. След убийството на Рицио фанатичният проповедник бе заминал благоразумно зад граница. Сега обаче, когато всички негови мрачни предсказания за „кървавата Езавел“ и бедата, която ще докара тя със своето лекомислие, са се сбъднали и дори превишили по един невероятен начин, той се връща в Единбург в рухото[1] на пророк. От амвона се разнася високо и ясно искането за процес срещу грешната папистка, библейският жрец настоява за съд над кралицата-прелюбодейка. От неделя на неделя реформаторските свещеници подхващат все по-остър тон. Еднакво на кралицата и на най-незначителната жена в страната, викат те от амвоните си над главите на въодушевената тълпа, не може да бъде простено прелюбодеяние и убийство. Открито и ясно искат посичането на Мария Стюарт и това постоянно насъскване оказва въздействието си. Възбуден от възможността да види една жена, към която тъй дълго е вдигал плах поглед, отвеждана към ешафода в одеяние на осъдена на смърт, народът, който никога досега в Шотландия не е имал глас и дума, иска публичен процес; с особена ревност срещу кралицата шумят жените. „The women were most furious and im pudent against her, yet the men were bad enough.“ „Жените бяха най-яростни и безочливи към нея, но и мъжете бяха доста лоши“. — Защото всяка бедна жена в Шотландия знае, че позорен стълб и клада биха били нейната участ, ако отстъпи също тъй дръзко пред прелюбодейни желания — трябва ли тогава тъкмо тази жена, защото била кралица, да блудствува безнаказано, да има право да убива и да се спаси от изгаряне? Един вик ехти непрекъснато из страната: „Изгорете блудницата!“ — „Burn the whorel!“ И английският посланик, преизпълнен с искрен страх, донася в Лондон: „Трябва да се опасяваме, че тази трагедия ще свърши за кралицата така, както бе започнала с Давид италианеца и със съпруга на кралицата.“

Лордовете не са искали нещо повече. Сега е изкарано най-тежкото оръдие, за да бъде сломена всяка по-нататъшна съпротива на Мария Стюарт срещу „доброволното“ отказване от престола. Приготвени са вече книжата, с които ще се даде ход на искането на Джон Нокс за повдигане на обвинение срещу кралицата: Мария Стюарт ще бъде обвинена в „нарушение на законите“ и — избират един предпазлив израз — „в непристойно държание с Ботуел и други“ („incontinence with Bothwel and others“). Ако кралицата все още не иска да се откаже от престола, то намерените в ковчежето писма, уличаващи я като съмишленица в убийството, могат да бъдат прочетени в съдебната зала и да разкрият нейния позор. Така бунтът би намерил достатъчно оправдание пред света. Тогава Елизабет и другите монарси не биха могли да се явяват в ролята на защитници на издадена от собствения си почерк съучастница в убийство и блудница.

Въоръжени с тази заплаха за публичен съд, Мелвил и Линдзи заминават на 25 юли за Локлийвън. Те носят със себе си три попълнени пергамента, които Мария Стюарт ще трябва да подпише, ако иска да се спаси от позора на публичното обвинение. В първия Мария Стюарт трябва да заяви, че е уморена от владичеството и би била „доволна“ да отмахне бремето на короната, защото няма вече нито сила, нито желание да я носи по-дълго. Вторият акт съдържа съгласието за прехвърляне на регентството върху нейния доверен брат Мъри или някой заместник-регент.

Думата взема Мелвил, от всички лордове онзи, който й е човешки най-близък. Той е идвал по-рано вече на два пъти, за да изглади с добро конфликта и да я предума да скъса с Ботуел; тя е отказала и двата пъти, защото иначе детето, което носи в утробата си от Ботуел, би се родило незаконно. Сега вече, след откриване на писмата, нейната твърдост се сблъсква с твърдостта на лордовете. В началото кралицата се съпротивлява по един странен начин. Тя избухва в сълзи, кълне се, че предпочита да се откаже от живота, отколкото от короната — и тя е потвърдила тая клетва с участта си. Ала Мелвил й рисува безпощадно и в най-ярки краски какво я очаква: публично прочитане на писмата, разпит на задържаните Ботуелови прислужници, разследване и осъждане. Изтръпнала, Мария Стюарт осъзнава своята непредпазливост и вижда в каква кал е стъпила, в какъв позор се е заплела. Постепенно страхът от публично унижение сломява силата й. След дълго колебание, след бурни изблици на възмущение, на негодувание, на отчаяние, най-сетне тя отстъпва и подписва трите документа.

Споразумението е сключено. Ала както става винаги с шотландските договори, ни една от двете страни не мисли сериозно, че е обвързана от клетва и честна дума. Въпреки всичко лордовете ще прочетат писмата на Мария Стюарт пред парламента и ще разтръбят по света, нейното съучастие, за да направят невъзможно връщането й. Мария Стюарт, от друга страна, също не смята, че е загубила престола само затова, защото е сложила една мастилена драскулка върху мъртъв пергамент. Всичко, което придава на тоя свят реалност и същина — чест, обет, клетва, — винаги е било за нея без значение в сравнение с вътрешната сила на нейното кралско право, което чувствува също тъй неразделно от живота си, както топлата кръв, която тече във вените й.

След няколко дни бива коронясан малкият крал: народът трябва да се задоволи с едно по-безинтересно зрелище, не такова, каквото би било забавното изгаряне на открит площад. Церемонията се извършва в Стърлинг: лорд Атол носи короната, Мортън — скиптъра, Гленкърн — меча, Мар е прегърнал момчето, което от тоя час нататък ще се нарича Джеймз VI Шотландски. И обстоятелството, че благословията дава Джон Нокс, трябва да покаже на света, че това дете, този новокоронясан крал е изтръгнат за вечни времена от примките на римската лъжевяра. Пред портите ликува народът, празнично бият камбаните, в цялата страна горят клади. В тоя миг — винаги само за миг — в Шотландия отново владее радост и мир.

Сега, когато цялата груба и неприятна работа е свършена от другите, Мъри, човекът на тънката игра, може да се завърне тържествено в родината. Още един път успява неговата вероломна политика — при опасни решения по-добре да остава на заден план. Той е отсъствувал при убийството на Рицио и при убийството на Дарнли, не е взел участие в бунта срещу сестра си: никакво петно не е изцапало неговата лоялност, нито кръв — ръцете му. Времето е направило всичко за тоя благоразумно отсъствуващ човек. Понеже е бил пресметлив и умеел да чака, по най-почтен начин и без мъка му се пада всичко, към каквото коварно се е стремил. Лордовете единодушно, като на най-умен му предлагат регентството.

Обаче Мъри, роден за владетел, защото сам умее да се владее, съвсем не посяга алчно. Той е прекалено умен и няма да позволи на тия господа, на които по-късно ще заповядва, да му поднесат едно такова отличие като милост. Пък и не иска да се забележи, че той, любещият и смирен брат, е дошъл да изявява претенции към едно право, изтръгнато насилствено от неговата сестра. Тя самата би трябвало — психологически майсторска игра! — да му наложи това регентство; той иска да бъде молен от двете страни — от разбунтуваните лордове и от загубилата престола си кралица.

Сцената на неговото посещение в Локлийвън е достойна за перото на велик драматург. Едва зърнала го, нещастната жена се хвърля с ридания в прегръдките на своя доведен брат. Сега тя се надява да намери най-сетне всичко: утеха, подкрепа, приятелство и преди всичко — тъй дълго липсвалия искрен съвет. Ала Мъри се отнася с привидна студенина към нейното вълнение. Той я отвежда в стаята, укорява я със сурови слова за всичко, което е извършила, и нито с една дума не й дава надежда за снизхождение. Съвсем объркана от неговата острота и студенина, кралицата избухва в сълзи и се мъчи да се извини, да обясни. Ала обвинителят Мъри мълчи, мълчи и мълчи с мрачно лице; у отчаяната жена той иска да държи буден страха, че зад неговото мълчание се крие някоя още по-лоша вест.

Цяла нощ Мъри оставя сестра си в чистилището на тоя страх: страшната отрова на несигурността, която е капнал в нея, трябва да я изгори дълбоко вътре. Бременната жена, неосведомена какво става по света — на чуждите посланици е отказано всякакво посещение, — не знае какво й предстои: обвинение или съд, позор или смърт. Тя прекарва нощта без сън и на следната сутрин нейната съпротивителна сила е окончателно сломена. Сега Мъри започва полека с кротост. Той загатва предпазливо, че ако тя се опитва да бяга или да влиза в споразумение с чужди сили и преди всичко, ако вече престане да държи на Ботуел, би могъл може би — може би! — той го казва с несигурен тон — да се помъчи да спаси честта й пред света. Само тоя плах лъч на надежда съживява вече страстната, отчаяна жена. Тя се хвърля в прегръдките на брат си, моли го, умолява го да поеме регентството. Само тогава нейният син би бил в безопасност, кралството ще бъде управлявано добре и тя самата ще бъде извън всякаква опасност. Тя го моли и моли и Мъри се оставя да бъде молен дълго и пред свидетели, преди най-сетне да приеме великодушно това, което единствено е дошъл да получи от нейната ръка. Сега той може да си отиде доволен, Мария Стюарт остава успокоена, защото, когато знае, че властта е в ръцете на брат й, може да се надява, че ония писма ще останат тайна, а с това и честта й ще бъде запазена пред света.

Обаче за безсилните няма милост. Щом Мъри поеме властта в своите корави ръце, първата негова работа ще бъде да осуети завинаги връщането на сестра си; като регент, той трябва да довърши морално неудобната претендентка. За освобождение от пленничеството не става вече дума, напротив — прави се всичко Мария Стюарт да бъде държана завинаги в плен. Макар че е обещал както на Елизабет, така и на сестра си да брани честта й, все пак той търпи на 15 декември в шотландския парламент компрометиращите писма и сонети на Мария до Ботуел да бъдат извадени от сребърното ковчеже, да бъдат прочетени, сверени и единодушно признати за собственоръчни. Четирима епископи, четиринадесет абата, дванадесет графа, петнадесет лорда и повече от трийсет дребни благородници, сред които неколцина близки приятели на кралицата, потвърждават с честта си и под клетва достоверността на тия писма и сонети, ни един-единствен глас, дори този на нейните приятели — важен факт, — не повдига и най-малкото съмнение и с това сцената се превръща в трибунал: кралицата стои невидима пред съда на своите поданици. Всичко незаконно, което е станало през последните месеци, бунтът и пленничеството, сега след прочитане на писмата бива одобрено като законно и изрично се обявява, че кралицата е заслужила съдбата си, тъй като „art and part“, съзнателно и дейно, е взела участие в убийството на своя законен съпруг, „което се доказва от писмата, писани собственоръчно от нея преди и след извършване на престъплението до Ботуел, главния участник в това убийство, а така също и от нейната недостойна женитба веднага след убийството“. Освен това, за да узнае целият свят вината на Мария Стюарт и за да разберат всички, че доблестните, храбрите лордове са станали бунтовници от чисто морално негодувание, преписи от писмата са изпратени до всички чужди дворове; с това Мария Стюарт открито е заклеймена като престъпница. И с тоя червен белег върху челото, така се надяват Мъри и лордовете, тя никога вече не ще посмее да иска корона за своята виновна глава.

Ала Мария Стюарт е прекалено вдадена в своята кралска самоувереност и не може да се смири от хули и позор. Никакво клеймо, така чувствува тя, не може да обезобрази едно чело, което е носило обръча на короната и е помазано със свещеното миро на призванието. Тя не ще преклони глава пред никаква присъда и никаква заповед: колкото по-насилствено искат да я принизят към дребна и безправна съдба, толкова по-решително се надига тя. Една такава воля не се оставя да бъде дълго време затворена; тя разбива всички стени, залива всички бентове. А ако я вържат с вериги, ще ги разтърси тъй силно, че ще потреперят стените и сърцата.

[1] Облекло, дреха (диал.). — Бел. Dave ↑

Сбогом на свободата
Лято 1567 до лято 1568

Мрачно-драматичните сцени на трагедията Ботуел биха могли да бъдат пресъздадени поетично и съвършено само от един Шекспир: по-мекият романтично-трогателен епилог в замъка Локлийвън е пресъздаден от друг по-малък автор — Уолтър Скот. И все пак, който го е чел като дете, като момче, за него той е вътрешно по-правдив от историческата правда, защото в някои редки щастливи случаи хубавата легенда побеждава действителността. Как обичахме ние тия сцени, когато бяхме още млади и жарки люде, как картинно се отпечатаха те в нашия ум, с каква жал обгърнаха душата ни! Защото всички елементи на романтично-трогателния разказ бяха сякаш предварително готови; там бяха свирепите пазачи, които бдяха над невинната принцеса, клеветниците, които бяха я опозорили, там беше тя самата, млада, добра и хубава, която превръщаше по вълшебен начин строгостта на враговете в кротост и опияняваше сърцата на мъжете за рицарска помощ. А романтична като сюжета беше и обстановката: мрачен замък сред бистро езеро. От преддверието принцесата може да гледа с прибулен взор далеко над своята хубава шотландска земя с нейните гори и планини, а някъде далече се вълнува Северно море. Всичко, което е било скътано като поетична мощ в сърцето на шотландския народ, е могло да кристализира в тоя романтичен съдбовен миг на неговата любима кралица; а щом веднъж подобна легенда е създадена толкова съвършено, тя прониква дълбоко и неразривно в кръвта на народа. Всяко поколение я разказва и презаверява, като неизсъхващо дърво разлиства тя всяка година нови цветове, жалки и невзрачни лежат книжните документи на фактите редом с тая по-висша истина, защото онова, което веднъж е пресъздадено тъй хубаво, запазва правото си на съществуване благодарение тъкмо на тая хубост. И ако по-късно, станали по-зрели и по-недоверчиви, се опитаме да открием истината зад тая трогателна легенда, тогава тя ни се струва дръзко-трезва, като че пишем съдържанието на стих в студена, суха проза.

Обаче всяка легенда крие опасността да премълчи действително трагичното в полза на само трогателното. Така и романтичната балада за пленничеството на Мария Стюарт в Локлийвън потулва нейната действителна, съкровена, чисто човешка беда; Уолтър Скот навсякъде е забравил да разкаже едно: че по онова време тази романтична принцеса е била бременна от убиеца на своя мъж, а тъкмо то в действителност е било най-страшната й душевна мъка през ония ужасни месеци на унижение. Защото, ако детето, което носи в утробата си, се роди преждевременно, както е трябвало да се очаква, тогава хората биха могли безжалостно да пресметнат по нелъжливия календар на природата кога се е отдала тялом на Ботуел. Наистина денят и часът не се знаят, ала във всеки случай това е станало в непозволено от нравите време, когато любовта е била или прелюбодеяние, или липса на самообладание: може би по време на жалейката за умрелия съпруг в Сетън или по време на пътуванията от замък на замък; може би дори и преди това и още приживе на съпруга й — позорно едното, позорно и другото. И само тогава можем да разберем цялата беда на тая отчаяна жена, когато си припомним, че раждането на Ботуеловото дете би разкрило календарно ясно на целия свят началото на нейната престъпна страст.

Ала булото над тая тайна никога не е било вдигнато. Ние не знаем докъде е била стигнала бременността на Мария Стюарт, когато я отвеждат в Локлийвън, не знаем кога се е избавила от кошмара на съвестта си, не знаем дали детето се е родило живо или мъртво, не знаем нищо недвусмислено, обяснително, не знаем на колко седмици или колко месеца е бил плодът на престъпната любов, когато е бил премахнат. Всичко това е тъма и предположения, защото данните взаимно си противоречат и сигурно е само едно, че Мария Стюарт е имала важно основание да потули датата на своето майчинство. В нито едно писмо, с нито една дума — това вече е подозрително — не е споменала тя никога вече това Ботуелово дете. Според съставения от Нау, секретаря на Мария Стюарт, доклад, писането на който лично е надзиравала, тя била родила преждевременно нежизнеспособни близнаци — преждевременно и бихме могли да добавим предположението: не съвсем случайно преждевременно, защото в своето пленничество тя е довела със себе си и своя аптекар. Според друга също така непотвърдена версия детето, което било момиче, се родило живо, било пренесено тайно във Франция и умряло там в един женски манастир, без неговият кралски произход да е бил известен някому. Ала никакви догадки и мълва не могат да ни помогнат в тази неразгадаема точка, тук фактите остават засенчени за вечни времена. Ключът на тази последна нейна тайна е хвърлен в глъбините на Локлийвън.

Само този факт, че нейните пазачи са помогнали да се забули тъй опасната за честта на Мария Стюарт тайна около раждането или преждевременното раждане на това незаконно дете в замъка на Локлийвън, доказва, че те не са били такива зли тъмничари, каквито, от черни по-черни, ги рисува романтичната легенда. Лейди Дъглас Локлийвън, на която била поверена Мария Стюарт, е била преди повече от тридесет години любовница на нейния баща, тя е родила на Джеймз V шест деца, сред които, като най-голямо, граф Мъри, преди да се омъжи за граф Дъглас Локлийвън, комуто допълнително дарила седем деца. Една жена, която вече тринадесет пъти е преживяла сама мъките на раждането, която сама е изстрадала душевното терзание да вижда, че първите й деца не биват признати за законни, е била способна по-добре от всяка друга да разбере тревогите на Мария Стюарт. Суровостта, която й се приписва, сигурно е басня и измислица и можем да предполагаме, че тя се е отнасяла към затворницата изключително като към почетен гост. Мария Стюарт обитава цяла редица стаи, довела е готвача си, аптекаря си, четири или пет жени за лична прислуга, не е била по никакъв начин спъвана в свободата си вътре в замъка и изглежда дори, че й било позволено да ходи и на лов. Ако се освободим от всяка романтична трогателност и опитаме да погледнем справедливо, то ние трябва да наречем начина на отнасяне към нея напълно снизходителен. Защото в края на краищата — романтиката ни кара да забравяме това — тази жена се е провинила най-малкото в груба немара, като три месеца след убийството на своя съпруг се е омъжила за убиеца; дори един съвременен съд в най-добрия случай би могъл да я оправдае от съучастничество само благодарение на смекчаващото вината обстоятелство, че е била в състояние на душевен смут или на подчинение. Следователно, ако тази жена, която със своето скандално поведение е размирила своята страна и е възмутила цяла Европа, насила е заставена да стои известно време мирна, то с това е направена услуга не само на страната, а и на самата нея. Защото през тия седмици на уединение на възбудената жена е дадена най-сетне възможност да успокои своите свръхраздразнени нерви, да възстанови вътрешната си твърдост и смутената от Ботуел воля: в същност арестът в Локлийвън е предпазил за няколко месеца тая прекалено дръзка жена от най-опасното — от нейното собствено неспокойствие и нетърпение.

Леко наказание за толкова много безразсъдства трябва да назовем тоя романтичен арест, преди всичко — ако го сравним с наказанието на нейния съучастник и любовник. Как другояче изглежда участта на Ботуел! Въпреки даденото обещание изгнаникът бива преследван от бандата по суша и по море, за главата му са определени като награда хиляда шотландски крони и Ботуел знае, че и най-добрият му приятел в Шотландия би го издал и продал за тая цена. Ала не е лесно да бъде уловен тоя смелчага: в началото той опитва да събере своите войници по границата за последна съпротива, после избягва на Оркнейските острови, та оттам да поведе война срещу лордовете. Ала Мъри го сподиря с четири кораба към островите и преследваният с голяма мъка успява да побегне с един кораб, жалка орехова черупка, навътре в океана. Там го връхлита буря. Ладията, предназначена само за крайбрежно плаване, се понася с раздрани платна към Норвегия, дето накрая бива спряна от един датски военен кораб. Ботуел се мъчи да не бъде познат, за да се изплъзне от предаване. Заема от моряците обикновени дрехи, защото предпочита да бъде смятан за пират, отколкото за търсения шотландски крал. В края на краищата обаче го познават, мъкнат го от едно място на друго, в Дания го пускат за известно време на свобода и той мисли вече, че щастливо се е избавил. Ала едно неподозирано отмъщение застига пламенния похитител на жени: положението му се влошава поради това, че една датчанка, която на времето е съблазнил с обещание за брак, подава тъжба срещу него. Междувременно и в Копенхаген са узнали по-точно в какво престъпление е обвинен и отсега нататък брадвата висне непрекъснато над главата му. Дипломатически куриери сноват натам-насам, Мъри изисква предаването му, а още по-силно Елизабет, за да има главен свидетел против Мария Стюарт. Френските роднини на Мария Стюарт обаче тайно се погрижват датският крал да не предаде тоя опасен свидетел. Арестът става все по-строг и все пак затворът е негова единствена закрила срещу отмъщението. Човекът, който решително и смело би се изправил в битка сам срещу стотина неприятели, трепери всеки ден от страх, че може да бъде изпратен в окови назад в отечеството и след най-невъобразими мъчения да бъде посечен като кралеубиец. Непрестанно сменя той затвор подир затвор, ограничават го все повече и повече, държат го все по-строго зад решетките и зидовете като опасен звяр и той скоро разбира, че сега може да го избави само смъртта. Силният пълнокръвен мъж, ужасът на враговете, любимецът на жените, прекарва в страшна самота и бездействие седмици и седмици, месеци и месеци, години и години, и жив изгнива и загива този огромен къс живот. За неукротимия човек, който се е чувствувал сит само в неизчерпаемостта на силата, само в безграничната свобода, който е препускал на лов из полята, отивал е на битка с привържениците си, вземал жени във всички страни и се надсмивал над духовните неща — по-страшна от мъченията, по-страшна от смъртта е тази ужасна, бездейна самота между студени, неми и тъмни стени, тази празнота на времето, която смазва жизнената му пълнота. Донесения съобщават — а тях можем да наречем достоверни, — че той буйствувал като обезумял зад железните решетки и загинал окаяно в лудост. От множеството мъже, които са изтърпели смърт и мъчения за Мария Стюарт, този, когото е обичала най-силно, е изкупил това най-дълго и най-страшно.

Но мисли ли Мария Стюарт още за Ботуел? Действува ли още магията на подчинението отдалеч или огненият обръч се отпуска тихо и бавно? Никой не знае. И това е останало тайна, както много други неща в нейния живот. Само едно виждаме с изненада: едва привдигнала се от родилно легло, едва освободена от майчинското бреме, тя отново упражнява като жена някогашното очарование, отново от нея се излъчва неспокойство. Отново, за трети път, притегля тя един млад човек в своя съдбоносен кръг.

Трябва постоянно да повтаряме и да скърбим: запазените портрети на Мария Стюарт, рисувани предимно от посредствени живописци, не ни позволяват да видим нейния истински нрав. Те изправят пред нас, хладно и плоско, едно миловидно, спокойно, приветливо, пленително и нежно лице, но не позволяват да доловим оная чувствена прелест, която сигурно е била присъща на тая забележителна жена. От нея сигурно се е излъчвала някаква особена, покоряваща женска власт, защото тя печели приятели навред, дори сред враговете си. През време на годеничеството и на вдовството си, на всеки престол и във всеки затвор тя съумява да създаде около себе си особено сияние на симпатия и да направи атмосферата мека и дружелюбна. Едва пристигнала в Локлийвън, тя е покорила вече тъй силно младия лорд Рутвън, един от пазачите, че лордовете се виждат заставени да го отстранят. И едва той е напуснал замъка, тя обайва вече друг — младия лорд Джордж Дъглас Локлийвън. След няколко седмици синът на нейната пазачка е вече готов да направи всичко за нея и той действително става неин най-предан, най-самопожертвувателен помощник в бягството.

Само помощник ли е бил той? Младият Дъглас не е ли бил нещо повече за нея през тия месеци на пленничество? Действително ли тази привързаност е останала напълно рицарска и платонична? Ignorabimus — неизвестно. Ала във всеки случай Мария Стюарт използува най-практично страстта на младия човек и не пести измамата и лукавството. Освен личните си прелести една кралица има и друга примамка: изкушението заедно с ръката й да се спечели и властта действува магнетично върху всеки, който я срещне. Изглежда, че Мария Стюарт — тук можем да правим само предположения, не и твърдения — е подлъгала поласканата майка на младия Дъглас с възможността за брак, за да я настрои по-снизходително, защото лека-полека надзорът става по-нехаен и Мария Стюарт може най-сетне да пристъпи към оная работа, към която са насочени всички нейни мисли: към освобождението си.

Първият опит (на 25 март) не успява, макар да е ловко скроен. Всяка седмица пристига и си отива с лодка по езерото една перачка с други слугини. Дъглас съумява да я предума и тя изявява готовност да размени дрехите си с кралицата. В грубото облекло на слугиня и закрита с гъсто було, за да не бъде разпозната, Мария Стюарт минава благополучно през строго надзираваната порта на замъка. Лодката я носи вече по езерото, на другия бряг на което ще я чака Джордж Дъглас с коне. Обаче на един от моряците хрумва да се позадява със стройната забулена млада перачка. Той посяга да вдигне булото, за да види дали е хубава. Ала Мария Стюарт развълнувана го възпира твърдо със своите тесни, нежни бели ръце. И тъкмо нежността, мекотата, неотговарящата за една перачка изтънченост на пръстите я издава. Моряците незабавно бият тревога и макар че кралицата гневно им заповядва да я закарат на другия бряг, те отново я връщат в затвора й.

Съобщават веднага за случката и след това надзорът става още по-строг. На Джордж Дъглас е забранено занапред да влиза в замъка. Това обаче не му пречи да остане в близост и във връзка с кралицата; като верен куриер той пренася сведения на нейните привърженици. Защото, виж ти, макар прокълната и набедена като убийца, една година след поемането на властта от Мъри кралицата отново има свои привърженици. Неколцина от лордовете, преди всичко Хънтли и Сетън, останали безусловно предани на кралицата — не по-малко и от омраза към Мъри. Но забележително: Мария Стюарт намира най-добрите си съмишленици тъкмо в рода Хамилтън, който досега е бил най-яростен неин противник. Наистина между родовете Хамилтън и Стюарт съществува вековна вражда. Хамилтън като втори могъщ род винаги са завиждали на Стюарт за шотландската корона и са се домогвали да я обсебят: сега изведнъж се явява възможност посредством женитба с Мария Стюарт да направят един от своите господар на Шотландия. И те застават веднага — политиката няма нищо общо с морала — на страната на жената, за чието посичане като убийца са настоявали преди няколко месеца. Трудно може да се допусне, че Мария Стюарт се е занимавала сериозно с мисълта (нима е забравила вече Ботуел?) да се омъжи за някого от рода Хамилтън. Вероятно е дала съгласието си само по сметка — да се освободи. Джордж Дъглас, на когото също е обещала — смела двойна игра на отчаяна жена — служи за куриер в тая борба и ръководи решителното действие. На 2 май всичко е назряло; и там, където смелостта замества благоразумието, Мария Стюарт не губи никога.

Бягството става твърде романтично, както подобава на една романтична кралица: Мария Стюарт или Джордж Дъглас са спечелили подкрепата на едно младо момче от обитателите на замъка, Уилям Дъглас, който служи там като паж, и пъргавото събудено хлапе изпълнява ловко своята задача. Строгият вътрешен ред повелява през време на общата вечеря в замъка Локлийвън всички ключове на изходните врати да бъдат слагани за сигурност отстрани на масата, до управителя на замъка, който после през нощта ги взема със себе си, за да ги скъта под възглавката си. Но дори докато яде, той иска да ги има подръка: така и този път те лежат, тежки, метални, на масата пред него. При поднасяне на вечерята обаче малкото невръстно момче хвърля бързо една салфетка върху ключовете на управителя и докато сътрапезниците, гощавани обилно с вино, безгрижно продължават да приказват при разтребването на масата, то незабелязано взема със салфетката и ключовете. После всичко става с подготвена бързина; Мария Стюарт се преоблича в дрехите на една от своите прислужници, момчето изтичва напред, отключва вратите отвътре и грижливо ги заключва отвън, така че никой да не може бързо да ги последва: ключовете хвърля в езерото. Преди това е навързало въжетата на всички свободни лодки и ги откарва със своята навътре в езерото; по този начин всяко преследване е невъзможно. Сега, в топлата и ясна майска нощ, то трябва само с няколко бързи удара на веслата да отведе лодката на другия бряг на езерото, а там вече чакат Джордж Дъглас и лорд Сетън с петдесетина конници. Кралицата незабавно се мята на коня и галопира цяла нощ до замъка на Хамилтън. Заедно със свободата в нея се е пробудила отново и някогашната смелост.

Това е прочутата балада за бягството на Мария Стюарт от средновековния замък благодарение на всеотдайността на един пламенен млад човек и пожертвувателността на едно момче; който има време, може да я прочете с цялата нейна романтика у Уолтър Скот. Малко по-хладнокръвно мислят за това летописците. Те са на мнение, че строгата пазителка лейди Дъглас не ще е била чак толкова недосетлива, както се е показвала и както я представят, и че въобще тази хубава приказка била измислена впоследствие, за да се оправдае безразличието и желателната слепота на пазачите. Но когато легендите са хубави, не бива да ги разрушаваме. Защо да помрачаваме тази последна романтична заря в живота на Мария Стюарт? На хоризонта вече се надигат сенки. Дошъл е краят на авантюрите и тази млада, смела жена за последен път вдъхва любов и изпитва любов.

След една седмица Мария Стюарт е набрала армия от шест хиляди души. Изглежда като че тъмните облаци отново ще се разпръснат, за миг само вижда тя отново над главата си благосклонни звезди. Дошли са не само старите другари Хънтли и Сетън, в нейна служба се е поставил не само целият род Хамилтън — тук са, просто за невярване, по-голямата част от шотландските благородници: осем графа, девет епископа, осемнадесет лорда и над сто барона. За невярване и все пак не за невярване, защото никога никой в Шотландия не може да бъде господар, без благородниците да се опълчат срещу него. Твърдостта на Мъри е настроила враждебно лордовете: пред тоя строг регент те ще предпочетат една смирена, макар и стократно виновна кралица. Чуждите държави също потвърждават незабавно положението на освободената кралица. Френският посланик посещава Мария Стюарт, за да й отдаде почести като на законна владетелка, Елизабет, научила „радостната вест за нейното бягство“, изпраща специален пратеник. Несравнено по-укрепнало и по-надеждно е станало нейното положение през тая година на пленничество, листът се е обърнал по един чуден начин. Но сякаш вълнувана от мрачно предчувствие, Мария Стюарт, иначе тъй решителна и войнствена, се мъчи да избегне развръзката с оръжия, би предпочела тихо помирение със своя брат. Ако той й остави сега един малък тънък кралски блясък, тая жена, прекарала тежки изпитания, би му оставила властта. Нещо от силата — близките дни ще покажат това, — която е била жива в нея, докато я е калявала желязната воля на Ботуел, изглежда сломена; сега, след всички тия тревоги, несгоди и мъки, след всички диви вражди, тя жадува само за едно: свобода, мир и покой. Ала Мъри не помисля вече да дели властта. Неговото честолюбие и честолюбието на Мария Стюарт са рожба на един и същ баща, а добри помагачи усилват неговата решителност. Докато Елизабет изпраща честитките си на Мария Стюарт, английският държавен канцлер Сесил го увещава енергично да свърши най-сетне веднъж завинаги с Мария Стюарт и католическата партия в Шотландия. И Мъри не се колебае дълго: той знае, че Шотландия няма да се усмири, докато е на свобода тази неотстъпчива жена. Иска веднъж завинаги да си разчисти сметките с размирните шотландски лордове и да даде един добър пример. С привичната си енергия събира незабавно една армия, по-малобройна от тая на Мария Стюарт, но по-добре обучена и дисциплинирана. Без да дочака други подкрепления, той потегля за Глазгоу. И на 13 май пред Ленгсайд става окончателно разчистване на сметките между кралицата и регента, между брата и сестрата, между Стюарт и Стюарт.

Битката при Ленгсайд е кратка, но решителна. Тя не започва като онази край Карбъри Хил с дълго колебание и преговаряне: конните дружини на Мария Стюарт се хвърлят в атака срещу неприятеля. Ала Мъри е избрал добре позициите си, неприятелската кавалерия е разпръсната със силен огън, преди да успее да превземе хълма и в контраатака бива разбита цялата линия. След три четвърти час всичко е свършено. Последната армия на кралицата се пръска в безпаметно бягство, като изоставя топовете си и триста мъртъвци.

Мария Стюарт е наблюдавала сражението от една височина; щом забелязва, че всичко е загубено, тя се спуска бързо надолу по ската, мята се на един кон и побягва в буен галоп, съпроводена от неколцина конници. Тя не мисли вече за отпор, връхлетяла я е ужасна паника. Без почивка, в луда езда през пасбища и мочурляци, през гори и поля препуска първия ден все напред, изгаряна от едничката мисъл: само да се спаси. „Понесох — пише тя по-късно на лотарингския кардинал — хули, клевети, пленничество, глад, студ, жега, бягах, без да зная накъде, деветдесет и две мили из страната без храна и почивка. Трябваше да спя на голата земя, да пия кисело мляко и да ям овесена каша без хляб. Три нощи живях в тази страна като кукумявка, без прислужница.“ И такава — в картината на тия последни дни — като смела амазонка, като героично-романтичен образ е останала тя в паметта на своя народ. Забравени са днес в Шотландия нейните слабости и глупости, простени и извинени са простъпките на нейната страст. Запазил се е само този образ, образът на кротката пленница в самотния замък, и другият — на смела ездачка, която, за да спаси свободата си, препуска на запенен кон в нощта и предпочита хиляди пъти да се изложи на смърт, отколкото да се предаде страхливо и малодушно на своите врагове. Три пъти вече е побягвала тя нощем: първия път с Дарнли от Холируд, втория път в мъжки дрехи от замъка Бортуик Касл при Ботуел, третия път с Дъглас от замъка Локлийвън. Три пъти е спасявала свободата и короната си с такава буйна и смела езда. Сега не спасява нищо друго освен живота си.

На третия ден след битката пред Ленгсайд Мария Стюарт пристига в манастира „Дъндренън“, близо до морето. Тук свършва нейното кралство. Гонили са я като побягнал звяр до пределите на нейното владение. За вчерашната кралица няма вече нито едно сигурно кътче в цяла Шотландия, няма връщане назад; в Единбург я чакат неумолимият Джон Нокс и отново подигравките на тълпата, отново омразата на духовенството, а може би позорен стълб и изгаряне на клада. Нейната последна армия е разбита, последната й надежда е разрушена. Сега настъпва тежък час на избор. Зад нея лежи загубената страна, към която не води вече нито един път, пред нея безкрайното море, което води към всички страни. Тя може да отиде във Франция, може да отиде в Англия, може да отиде в Испания. Тя е отраснала във Франция, има там приятели и роднини, там живеят още мнозина, които я обичат — поетите, които са я възпявали, благородниците, които са я придружавали; тази страна я бе приела някога гостолюбиво и коронясала сред великолепие и разкош. Но тъкмо защото там е била кралица, окичена с целия блясък на тая земя, въздигната като най-висша над най-висшите в кралството, тя не иска да се върне там като просякиня, като молителка с окъсани дрехи и опетнена чест. Не иска да види подигравателната усмивка на преизпълнената от омраза италианка Катерина Медичи, не иска да приеме милостиня или да се остави да бъде затворена в манастир. Бягството й при студения Филип в Испания би било унижение: лъженабожният двор никога не ще й прости, че е подала ръка на Ботуел за обручение пред протестантски свещеник, че е получила благословия от протестант. Тогава в същност остава само един избор, който не е вече никакъв избор, а принуда — да отиде в Англия. Не беше ли поръчала Елизабет точно в най-безнадеждните дни на пленничеството да й кажат насърдчително, че „тя може по всяко време да се осланя на английската кралица като на сигурна приятелка“? Не беше ли обещала тържествено да я възвърне като кралица? Не й ли прати Елизабет един пръстен като залог, с който да си послужи във всяко време, за да позове нейното сестринско чувство?

Но този, чиято ръка е докосната веднъж от нещастието, посяга винаги към фалшиви зарове. Прибързано като при всеки важен въпрос взема Мария Стюарт и това извънредно важно решение; без да поиска предварителни сведения, още от Дъндренънския манастир пише тя на Елизабет:

Прескъпа сестро, ти навярно си узнала голяма част от моите злощастни обстоятелства. Ала тия, които днес ми дават повод да ти пиша, станаха преди толкова късо време, че още не биха могли да стигнат до ушите ти. Ето защо трябва да те уведомя, колкото е възможно по-кратко, че някои от моите поданици, на които най-много вярвах и които бях издигнала до най-високите почетни длъжности, грабнаха оръжията срещу мен и се отнесоха най-недостойно спрямо мен. По един неочакван начин всемогъщият господар на всички неща ме избави от жестокото пленничество, на което бях подложена. Обаче след това аз загубих едно сражение, в което пред очите ми паднаха повечето от ония, които бяха запазили верността си към мен. Сега съм прокудена от кралството си и изпаднала в такива несгоди, че нямам вече никаква надежда в друго освен в бога и в твоята доброта. Ето защо те моля, прескъпа сестро, да бъда доведена пред теб, за да мога да ти доверя всички свои работи.

В същото време моля бога да дари на теб цялата си небесна благодат, а на мен — търпение и утеха, която се надявам и моля да добия преди всичко от тебе. За да ти припомня повода, който имам, за да се доверя на Англия, изпращам на нейната кралица тая скъпоценност, този знак на обещаното от нея приятелство и подкрепа.

Твоята любяща сестра М. С.

С бърз почерк, сякаш за да се увещае сама, написва Мария Стюарт тия редове, които решават завинаги нейното бъдеще. После запечатва пръстена в писмото и го предава на един конен куриер. Ала в това писмо е запечатан не само пръстенът, а и съдбата й.

Заровете са хвърлени вече. На 16 май Мария Стюарт се качва на една малка рибарска лодка, прекосява залива Солуей и слиза на английска земя близо до малкия пристанищен град Карлайл. На тоя съдбовно решителен ден тя още не е навършила двадесет и пет години, ала нейният истински живот е вече свършен. Тя е изживяла и изстрадала всичко, каквото светът е могъл да даде в повече, стигнала е до висините на земното, пребродила е всички бездни. В извънредно кратък период от време и в най-невъобразимо душевно напрежение е изпитала всички крайности, погребала е двама мъже, пропиляла е две кралства, минала е през затвор и по черния път на престъплението, и винаги с нова гордост се е изкачвала по стъпалата на престола и олтара. В пламъци е живяла тия седмици, тия години, в такива буйни и фанатични пламъци, че отражението им продължава да свети още векове наред. Но сега този пожар отслабва и угасва и всичко най-добро, каквото е притежавала, е погълнато от него: това, което остава, е сгурия и пепел, жалък остатък от огромна жар. Станала сянка на самата себе си, Мария Стюарт влиза в здрача на своята съдба.

Изплита се мрежа
16 май до 28 юни 1568

Няма съмнение, че Елизабет е била искрено поразена, когато е получила вестта за пристигането на Мария Стюарт в Англия. Защото това нежелателно посещение я докарва в горчив смут. Наистина през последната година от монархична солидарност тя се е опитвала да закриля Мария Стюарт срещу нейните разбунтувани поданици. Патетично я е уверявала — хартията е евтина и писаната вежливост тече лесно от дипломатическото перо — в своето съчувствие, в своето приятелство, в своята любов. Прекалено много, ах, прекалено бе й обещавала тя, че при всички обстоятелства може да се осланя на нея като на вярна посестрима. Ала Елизабет никога не е канила Мария Стюарт да дойде в Англия, наопаки — дълги години тя все е осуетявала възможността за лична среща. А сега тази досадна особа неочаквано е пристигнала в Англия, в същата тая Англия, на която до неотдавна надменно се е хвалила, че е действителна кралица. Тя е дошла без предварително запитване, покана или молба, първата й дума е похлопване върху онова предишно обещание за приятелство, казано само в преносен смисъл. Във второто си писмо Мария Стюарт съвсем не поставя на обсъждане въпроса дали Елизабет би желала да я приеме или не; тя просто изисква това като свое естествено право: „Моля ви, колкото е възможно по-скоро да проводите да ме доведат. Защото аз съм в такова състояние, което би било окаяно не само за една кралица, а и за една обикновена благородница. Нямам нищо друго освен живота си, който успях да спася, като първия ден яздих шестдесет мили през полята. Вие самата ще видите това, ако, както се надявам, се съжалите над моята неизмерима злочестина.“

Съжаление — това е действително първото чувство на Елизабет. Сигурно за нейната гордост е било огромно удовлетворение, че жената, която искаше да я свали от престола, сама се е свалила, без да е било нужно тя от своя страна да мръдне пръст. Какво зрелище за света, че тя може сега да изправи коленичилата, някога тъй горда жена, и да я прегърне снизходително като покровителка! Ето защо нейният пръв, нейният искрен инстинкт е да покани великодушно свалената кралица при себе си. „Узнах — пише френският посланик, — че в коронния съвет кралицата властно е взела страната на шотландската кралица и е дала всекиму да разбере, че има намерение да я посрещне и почете така, както би съответствувало на нейното предишно достойнство и величие, а не на сегашното й положение.“ Със своя голям усет за световноисторическа отговорност Елизабет иска да устои на дадената дума. И ако бе последвала своя спонтанен импулс, тя би спасила живота на Мария Стюарт и своята собствена чест.

Но Елизабет не е сама. До нея стои Сесил, човекът със стоманеносините студени очи, който съвършено безстрастно прави ход след ход по политическата шахматна дъска. Темпераментната жена, повлиявана от всяко въздушно течение, предвидливо е поставила до себе си тоя трезв, упорит, пресметлив човек, който — съвършено непоетичен, съвършено неромантичен, подчинен на вътрешния пуританизъм, на своята природа — ненавижда страстта и разюздаността у Мария Стюарт, който като строг протестант, презира католичката и свръх това — частните му бележки го доказват — е убеден окончателно в нейното съучастие и съдействие в убийството на Дарнли. Той хваща незабавно подадената за помощ ръка на Елизабет. Защото, като политик, той вижда ясно широките задължения, с които би се натоварило английското правителство, ако се свърже с тая придирчива и свадлива жена, която от дълги години и навред, дето се появи, предизвиква бъркотии. Да бъде посрещната Мария Стюарт в Лондон с кралски почести, това би значело безусловно признаване на нейните права върху Шотландия и би натоварило Англия със задължението да тръгне с оръжие и пари срещу Мъри и лордовете. Сесил не е разположен никак към това, защото той самият е подбудил лордовете за тоя бунт. За него Мария Стюарт е и си остава смъртна неприятелка на протестантството, вечна опасност за Англия и той успява да убеди Елизабет в опасността от нея; английската кралица чува с неудоволствие с какви почести са посрещали собствените й благородници шотландската кралица на нейна земя. Най-могъщият католически лорд, Нортъмбърланд, я поканил в замъка си, най-влиятелният протестант, лорд Норфък й направил посещение. Всички изглеждат очаровани от пленницата и тъй като Елизабет по природа е подозрителна, а като жена суетна до глупост, тя се отказва скоро от великодушната мисъл да приеме в двора си една принцеса, която би могла да я засенчи и да послужи на недоволниците в държавата като добре дошла претендентка.

Минали са, значи, едва ли няколко дни и Елизабет се е отказала вече от своите човешки чувства — тя е твърдо решена нито да допусне Мария Стюарт в двора, нито, от друга страна, да й позволи да напусне страната. Но Елизабет не би била Елизабет, ако би се решила в който и да е случай да се изкаже ясно и да действува прямо. Двусмислието у човека и в политиката е най-злощастна форма, защото обърква душите и обезпокоява света. И тук започва голямата, неотречима вина на Елизабет спрямо Мария Стюарт. Съдбата просто й е тикнала в ръцете победата, за която е жадувала от години: нейната съперница, смятана за вярно огледало на всички рицарски добродетели, е свалена от престола в срам и позор без нейно съдействие; кралицата, която е посегнала към короната й е загубила своята собствена корона; жената, която в чувството на своята законнороденост се е държала високомерно към нея, стои сега отпреде й и моли за помощ. Две неща би могла да направи Елизабет сега. Тя би могла да й предложи като на просителка убежището, което Англия е давала великодушно на всеки беглец, и по този начин да я накара морално да падне на колене. Или би могла но политически съображения да й откаже престоя в страната си. И едната, и другата постъпка би носила свещената корона на правото. Можем да приемем човек, който моли за помощ, можем и да го отблъснем. Ала едно нещо е противно на всяко небесно и земно право: да примамим търсещия помощ човек и след това мимо волята му насилствено да го задържим. Не може да се изтъкне никакъв предлог и никакво извинение за неизвинимото коварство на Елизабет, която не позволява вече на Мария Стюарт, въпреки нейното ясно желание да напусне отново Англия, а с лукавство и лъжа, с вероломни обещания и тайно насилие я задържа и с това пленяване из засада тласва една вече унизена и победена жена още по-далеч, отколкото в същност сама е искала — по мрачния път на отчаянието и престъплението.

Това открито нарушение на правото, при това извършено по най-противния потаен начин, оставя завинаги тъмно петно върху лика на английската кралица и е още по-малко извинимо дори в сравнение с последвалата смъртна присъда и ешафода. Защото липсва и най-малката сянка на оправдание за задържането на Мария Стюарт. Понякога се дава и обратният пример: когато Наполеон потърсва английското гостоприемство, след като намира убежище на „Белерофон“, Англия има пълно право да отхвърли искането му като патетичен фарс, защото в този момент Франция и Англия са в обявена война. Наполеон е командуващ на вражеската армия и четвърт век неуморимо води вражеската кампания срещу Англия. Напротив, Англия и Шотландия не са във война. Елизабет и Мария се назовават приятелки и сестри и когато Мария Стюарт бяга при Елизабет, тя може да й представи пръстена „символ“ — доказателство за тяхното приятелство и да се позове на думите, че „никой друг човек на земята няма да я изслуша така приятелски.“ Тя може да разчита на нея още повече, след като знае за убежището, предоставено на Мъри и Мортън — убийците на Рицио и Дарнли — независимо от техните престъпления. И накрая, Мария Стюарт не идва в Англия с някакви претенции към английския трон, а единствено със скромната молба да живее мирно в Англия и ако това е неприятно за Елизабет — да замине с нейна помощ за Франция. Едва ли е необходимо да се посочва, че Елизабет е съзнавала напълно, че няма никакво извинение да задържи в плен Мария. Това разбира даже и Сесил, както се вижда от един собственоръчно написан меморандум „Pro Regno Scotorum“, който четем: „Трябва да й се помогне, тъй като е дошла по своя собствена воля в Англия, доверявайки се на нашата кралица.“ Така Елизабет и Сесил в дъното на душата си знаят съвършено добре, че не може да се намери и най-малкото основание, за да прибягнат до такава груба несправедливост. Но колко ще струва един държавник, ако при деликатни обстоятелства не съумее да изфабрикува претекст и процедури, да направи от нищо нещо и от нещо нищо? Ако няма солидни аргументи за задържането на бегълката, то те трябва да бъдат измислени. Тъй като Мария Стюарт не е направила нищо лошо на Елизабет, то трябва да й се припише някаква вина. Но понеже целият европейски свят е нащрек, трябва да се действува внимателно. Примката да се изпипа грижливо и незабелязано и след това да се стегне здраво около беззащитната жертва, преди да е разбрала какво се подготвя. Необходимо е нещата да се предвидят така, че ако тя се опита — прекалено късно — да избяга, нейните буйни действия само да я оплетат още по-сигурно.

Това оплитане в мрежи и въжета започва с изтънченост и вежливост. Двама от най-знатните сановници на Елизабет, лорд Скроуп и лорд Ноулис, биват изпратени набързо в Карлайл — какво нежно внимание! — като почетни кавалери на Мария Стюарт. Ала тяхната действителна мисия е толкова тъмна, колкото и многостранна. Те трябва да приветствуват знатната гостенка от името на Елизабет, трябва да изкажат на свалената от престола кралица съчувствие за нейното нещастие, но в същото време трябва да позабавят и да поуспокоят развълнуваната жена, за да не се подплаши тя веднага и да повика на помощ чуждите дворове. Ала най-важното и основно поръчение е дадено на двамата тайно: то им повелява да бдят зорко над всъщност пленената вече жена, да отклонят всякакви посещения, да изземат всички писмени пратки; и неслучайно същия ден потеглят за Карлайл петдесетина копиеносци. Освен това на Скроуп и Ноулис е възложено да съобщават незабавно в Лондон всичко казано от Мария Стюарт. Защото там не чакат нищо друго тъй силно и тъй нетърпеливо, както това — Мария Стюарт да разкрие най-сетне някое слабо място, за да могат после допълнително да нагласят някакъв предлог за вече фактическото пленничество.

Лорд Ноулис извършва прекрасно своята мисия на съгледвач — на неговото сръчно перо дължим една от ясните и най-пластични характеристики на Мария Стюарт. Ние виждаме отново как тази жена в редките мигове, когато събира цялата своя голяма енергия, заставя и най-умните мъже да й отдават страхопочитание и възхита. Сър Франсис Ноулис пише на Сесил: „Тя е несъмнено необикновена жена, защото никакво ласкателство не може действително да я измами, а също така не изглежда да я оскърбяват никакви прями слова, стига тя да смята за благоприличен онзи, който ги казва.“ Той намира, че в отговорите си тя разкрива красноречив език и голям ум, хвали „откритата решителност“ и нейното „либерално сърце“ — „liberal heart“, — нейния общителен нрав. Но той забелязва също каква безумна гордост разяжда тая душа, забелязва, че „онова, за което тя най-силно жадува, е победата; в сравнение с нея богатството и всички други земни неща й се струват жалки и нищожни“. Можем да си представим с какво чувство прочита недоверчивата Елизабет тая характеристика на нейната съперница и как бързо сега закоравяват нейното сърце и ръка.

Ала и Мария Стюарт има тънък слух. Тя забелязва скоро, че любезните съболезнователни речи и засвидетелствувания на страхопочитание от страна на тия посланици са празна работа и че двамата беседват тъй усърдно и любезно с нея само за да премълчат нещо. Постепенно като горчиво лекарство, подсладено силно с комплименти, капка по капка те й съобщават, че Елизабет не е склонна да я приеме, докато не се очисти от всички обвинения. Това празно извъртане е щастливо измислено междувременно в Лондон, за да се загърне с морално було голото леденостудено намерение — Мария Стюарт да бъде държана настрана и в плен. Но Мария Стюарт или действително не вижда клопката, или пък се преструва, като че не разбира лукавството на това отлагане. Тя заявява с пламенно въодушевление, че е готова да се оправдава, „но, разбира се, само пред един-единствен човек, когото аз признавам за равен на себе си, пред кралицата на Англия“. Колкото по-скоро, толкова по-добре — не, тя би желала да отиде веднага и „да се хвърли доверчиво в нейните прегръдки“. Моли настоятелно „незабавно и безпрепятствено да бъде допусната в Лондон, за да изложи тъжбата си и да обезсили клеветите, отправени срещу нейната чест“. Тя приема с радост Елизабет за съдия, но, разбира се, — само и единствено нея.

Елизабет не е искала да чуе нещо повече. С принципиалното съгласие за оправдаване тя държи сега в ръката си първата кука, с която бавно ще придърпа и ще заплете в съдебен процес тая жена, дошла като гостенка в страната й. Естествено това не бива да стане изведнъж и очебийно, а съвсем внимателно, предпазливо, за да не би тази жена, вече наплашена, да алармира преждевременно света; преди решителната операция, която ще изреже окончателно честта на Мария Стюарт, тя трябва първо да бъде упоена с обещания, за да легне кротко и без съпротива под ножа. Ето защо Елизабет написва едно писмо, което би действувало покъртително със своя тон, ако не знаехме, че в същото време министерският съвет отдавна вече е решил задържането. В памук е увит отказът да приеме лично Мария Стюарт. „Madame — пише лукавата жена, — узнах от лорд Херис желанието ви да се защитите в мое присъствие срещу всички нападки, които тегнат върху вас. О Madame, няма друг човек на земята, който би желал така силно да чуе вашето оправдание, както аз самата. Никой не би бил по-склонен да чуе всеки отговор, който би могъл да възстанови вашата чест. Ала аз не мога да залагам на карта своето добро име за вашия случай. Нека ви кажа открито истината: говори се вече за мен, че съм по-скоро готова да браня вашето дело, отколкото да отворя очите си за ония неща, в които ви обвиняват вашите поданици.“ Подир тоя ловък отказ обаче следва още по-рафинирано примамката. Елизабет обещава тържествено — този ред трябва да бъде подчертан — „с кралската си дума, че нито вашите поданици, нито какъвто и да било съвет, който бих могла да получа от моите съветници, ще ме накарат да изисквам от вас нещо, което би могло да ви ощети или да засегне вашата чест“. Писмото става все по-настойчиво, все по-красноречиво. „Да не ви изглежда странно, че не ви позволявам да ме видите? Моля ви, поставете се сама в моето положение. Щом бъдете оправдана от това подозрение, аз ще ви приема с всички почести, ала дотогава не мога да сторя това. Но после, кълна се в името божие, няма да има по-благоразположен човек от мен и от всички земни радости тази ще бъде първа за мене.“

Това са утешителни, топли, нежни, великодушни слова. Ала те прикриват сухо, сурово дело. Защото пратеникът, който занася това послание, е получил и поръчение да даде най-сетне на Мария Стюарт да разбере ясно, че не се предвижда някакво лично оправдаване пред Елизабет, а редовно съдебно разследване на събитията в Шотландия, естествено — прикрито отначало зад по-почтеното име „конференция“.

При думите процес, разследване, съдебно решение гордостта на Мария Стюарт изтръпва като докосната от нажежено желязо. „Аз нямам друг съдия освен бог — изхлипва тя в гневни сълзи, — никой не може да си присвоява правото да ме съди. Аз зная коя съм, известни са ми правата на моя сан. Вярно е, че по собствена воля и изхождайки от пълното доверие, което имах в своята посестрима, кралицата, аз предложих да я взема за съдия в своето дело. Но как може да стане това, щом не позволява да отида при нея?“ Тя заявява заплашително (колко прави излизат тия думи!), че Елизабет няма да има никаква печалба, ако я задържи в страната си. И после грабва перото: „Helas Madame — отговаря тя възбудено, — чули ли сте досега да е бил порицан някой принц, задето е изслушал тъжбата на ония, които се оплакват, че са били обвинени несправедливо. Madame, откажете се от мисълта, че съм дошла тук, за да спася живота си. Нито светът, нито цяла Шотландия са ме отрекли — аз дойдох тук, за да възстановя честта си и да намеря подкрепа, за да накажа своите подли обвинители, но не и да отговарям пред тях като пред равноправни. Аз ви избрах измежду всички владетели като най-близка сродница и «perfaicte Amye»[1] за да мога да ги обвиня пред вас, тъй като вярвах, че ще сметнете за чест да бъдете призована да възстановите честта на една кралица.“ Тя не е избягала от затвор за това, за да бъде задържана тук, тъй да се рече, в друг, „quasi en un autre“. Накрая тя изисква буйно тъкмо това, което всички хора напусто ще изискват винаги от Елизабет, а именно: недвусмислено поведение — или помощ, или свобода. Пред Елизабет тя ще се оправдава на драго сърце — „de bonne voglia“, — но не във формата на процес пред своите поданици, освен ако същите бъдат доведени с вързани ръце. В пълно съзнание за своята богопомазаност, Мария Стюарт отказва да застане на едно стъпало със своите поданици — по-скоро ще предпочете да умре.

Това становище на Мария Стюарт е юридически необоримо. Кралицата на Англия няма никакво право да започва съдебно разследване за убийство, извършено в чужда страна, няма право да се бърка в конфликта на чуждестранна кралица с нейните подчинени. В дъното на душата си Елизабет го знае много добре и затова удвоява своите ласкателни старания, за да подмами Мария Стюарт да напусне яката си, непревземаема позиция и да я поведе по хлъзгавата почва на съдебния процес. Не, не като съдия, а като приятелка и посестрима желае тя това изяснение, ах, та то е нужно за нейното сърдечно желание да види най-сетне с очите си своята любима братовчедка и да я наложи отново за кралица. За да измъкне Мария Стюарт от сигурното й убежище, Елизабет дава едно след друго важни обещания, прави се като че никога ни за минута не се е съмнявала в невинността на оклеветената, като че процесът няма нищо общо с Мария Стюарт, а ще бъде заведен само срещу Мъри и другите бунтовници. Лъжите следват една след друга. Тя се задължава безусловно, че при това разследване няма да се разисква нищо, което би било насочено срещу нейната чест — „against her honour“ — (ще видим по-късно как е спазено това обещание). И Елизабет подвежда изрично пратениците, че каквото и да разкрие разследването, кралското положение на Мария Стюарт ще остане осигурено. Ала докато Елизабет се задължава така под клетва и честна дума пред Мария Стюарт, в същото време канцлерът Сесил тръгва смело по другата линия. Той пък, от своя страна, успокоява тайно Мъри, за да го склони да се подчини на разследването, че съвсем не мислят да върнат сестра му на престола. Вижда се: фокусническата техника на двойното дъно не е ново политическо изобретение на нашето столетие.

Мария Стюарт забелязва скоро това скрито дърпане и теглене: както Елизабет не се оставя да бъде мамена от нея, така и тя не се лъже в намеренията на своята мила братовчедка. Тя се брани и съпротивлява, пише ту сладникави, ту горчиви писма, ала от Лондон не разхлабват вече примката; наопаки — дърпат я бавно, но по-силно и по-решително. За да засилят душевното угнетение, вземат постепенно всевъзможни мерки, за да й покажат, че са решени в случай на нужда, в случай на спор, в случай на отказ да употребят и насилие. Нейните удобства биват ограничени, тя няма вече право да приема посещения от Шотландия, при всяка разходка на кон я придружават не по-малко от стотина конници, а един ден бива изненадана от заповедта да се премести от Карлайл, от откритото море — където погледът може да се рее свободно в далечината и може някоя спасителна лодка да я отвлече — в якия замък Болтън в Йоркшър, в една твърде яка, твърде хубава и твърде разкошна къща — „very strong, very fair and very stately house“. Естествено и това сурово поръчение е подсладено с мед, острите нокти все още се крият страхливо в кадифени лапи: уверяват Мария Стюарт, че Елизабет е наредила това преместване, изхождайки само от нежната си грижа да знае, че е по-близо и да ускори размяната на писмата. Тук, в Болтън, ще има повече „радост и свобода и ще бъде предпазена от всякаква заплаха от страна на своите врагове“. Мария Стюарт не е така наивна да вярва в толкова голяма любов, тя се брани и отказва все още, макар да знае, че е проиграла всичко. Но какво й става? В Шотландия вече не може да се върне, не й позволяват да отиде във Франция, нейното външно положение става все по-недостойно: тя яде чужд хляб и дрехите, които носи, са заети от Елизабет. Съвършено сама, откъсната от истински приятели, оградена само от поданици на своята противница, Мария Стюарт лека-полека започва да става неуверена в своята съпротива.

Най-сетне — и на това се е надявал Сесил — тя извършва голямата грешка, чакана тъй нетърпеливо от Елизабет; в един миг на нехайство Мария Стюарт заявява, че е съгласна да се започне съдебно разследване. Това е най-непростимата грешка, извършена от нея през целия й живот — да позволи да бъде отместена от своето необоримо становище, че Елизабет няма право да я съди и да я лишава от свобода, че като кралица и като гостенка тя не е длъжна да се подчинява на никакво чуждо съдебно решение. Но Мария Стюарт има винаги само мигновени огнени изблици на решителност, а никога тъй нужната за една кралица сила да издържи упорито докрай. Почувствувала, че е изгубила почва под нозете си, тя напусто се мъчи допълнително да поставя още условия и след като е допуснала да изтръгнат съгласието й, опитва да се вкопчи за ръката, която я блъска в пропастта. „Не съществува нищо — пише тя на 28 юни, — което аз не бих сторила, осланяйки се на думата ви, защото никога не съм се съмнявала във вашата почтеност и кралска преданост.“

Но който се е съгласил веднъж да зависи от милост, нему не могат да помогнат впоследствие никакви думи, никакви молби. Победата иска своето право, а то винаги се превръща в неправда за победения. Vae victis!

[1] Най-добра приятелка (фр.). — Бел.пр. ↑

Мрежата се затяга
Юли 1568 до януари 1569

Едва Мария Стюарт е допуснала лекомислието да й бъде изтръгнато съгласието за „безпристрастен съд“, ето че английското правителство тутакси пуска в ход всички средства на властта, за да превърне процеса в пристрастен. Докато лордовете имат право да се явят лично и снабдени с всички доказателства, на Мария Стюарт позволяват само да бъде представена от двама довереници; само отдалеч и чрез посредници може да повдигне тя своите обвинения срещу разбунтувалите се лордове, които от своя страна имат право да говорят открито и да се споразумяват тайно — благодарение на това коварство тя още от самото начало е изместена от нападателно в отбранително положение. Всички хубави обещания биват хвърлени едно подир друго в коша под съдебната маса. Същата Елизабет, която току-що е заявила, че смята за несъвместимо с честта си да се срещне с Мария Стюарт преди приключване на съдебното разследване, приема най-спокойно бунтовника Мъри. И за съображения спрямо нейната „чест“ изведнъж не става вече дума. Наистина намерението да бъде поставена Мария Стюарт върху скамейката на подсъдимите все още бива ехидно потулвано — нужно е да се съобразяват с чужбина — и формулата гласи, че лордовете трябва да се „оправдаят“ за своето бунтарство. Но това оправдание, което Елизабет лицемерно изисква от лордовете, означава естествено, че те трябва да изложат причините, поради които са се надигнали с оръжие в ръка срещу своята кралица. Същевременно от тях се иска да разкрият всички обстоятелства на кралеубийството и по тоя начин острието на ножа от само себе си се насочва срещу Мария Стюарт. Изнесат ли лордовете достатъчно обвинения срещу нея, то в Лондон ще могат да оправдаят юридически своите основания да задържат и занапред Мария Стюарт и неизвинимото нейно пленничество ще бъде лесно извинено пред света.

Обаче, замислена като фокусническа игра, тази конференция — която не смеем да наречем съдебен процес, защото ще оскърбим правосъдието — неочаквано се превръща в комедия в съвсем друг смисъл, не в тоя, в който са желали Сесил и Елизабет. Защото, когато ги изправят пред кръглата маса, за да се обвиняват взаимно, и двете страни показват слабо желание да разровят своите документи и факти, и те знаят много добре защо. Защото — неповторим куриоз на тоя процес — обвинителите и обвиняемите тук са в същност съучастници в едно и също престъпление, и едните, и другите биха предпочели да отминат мълком досадните обстоятелства около убийството на Дарнли, в което са били наравно замесени, „art and part“. Ако Мортън, Мейтлънд и Мъри отворят ковчежето с писмата и започнат да твърдят, че Мария Стюарт е била съучастница или най-малкото съмишленица, то почтените лордове ще имат пълно право. Но Мария Стюарт също така би имала право, ако обвини лордовете, че са знаели предварително за убийството и най-малкото са го одобрили с мълчанието си. Ако лордовете сложат върху масата тия писма, то Мария Стюарт, която знае от Ботуел имената на всички подписали споразумението за убийството и може би има подръка този документ, е в състояние да смъкне маската от лицето на тия закъснели кралски патриоти. Ето защо няма нищо по-естествено от нежеланието на двете страни да се нахвърлят люто една срещу друга, нищо по-понятно от техния общ интерес да претупат по приятелски, a l’amiable, тая неприятна случка и да оставят клетия Хенри Дарнли да почива мирно в гроба си. „Requiescat in pace!“ — е благочестивата молитва на двете страни.

Поради това става нещо странно и съвсем неочаквано за Елизабет: при започване на съдебното разследване Мъри обвинява само Ботуел — той знае, че този опасен човек е на хиляди мили далеч от тук и няма да издаде своите съучастници — и със забележителна дискретност отбягва всячески да обвини сестра си. Окончателно забравено изглежда това, че преди година в парламента тя открито е била призната за виновна като съучастница в убийство. Съвсем не тъй буйно, както се е надявал Сесил, се хвърлят тия своеобразни рицари в борбата; те не тупват върху масата уличителните писма и — втора и не последна забележителност в тая изобретателна комедия — дори английските пълномощници благоразумно мълчат и не разпитват много. Лорд Нортъмбърланд като католик стои може би по-близо до Мария Стюарт, отколкото до Елизабет, неговата кралица, лорд Норфък пък по частни съображения, които ще се разкрият постепенно по-късно, съдействува за мирно споразумение; основните линии на спогодбата са вече начертани: на Мария Стюарт ще бъде върната титлата и свободата, в замяна на това Мъри ще запази единствено важното за него — фактическата власт. Там, дето Елизабет е желала да падне гръм, за да смаже морално своята противница, полъхва само тих ветрец. Вместо да разискват гласно върху документите и фактите, те беседват сърдечно при закрити врати, настроението става все по-топло и по-задушевно. И след няколко дни — забележителен процес! — вместо да водят строго съдебно заседание, обвинители и обвиняеми, пълномощници и съдии се запретват единодушно да приготвят достолепно първокласно погребение на тая конференция, която Елизабет е очаквала да се развие в политическа кралска и държавна акция срещу Мария Стюарт.

Подходящ парламентьор, призван посредник за тая нерешителност между двете страни, е шотландският държавен секретар Мейтлънд Летингтън. Защото в това тъмно дело, убийството на Дарнли, той е играл най-тъмна роля, разбира се, като роден дипломат — двулична роля. Когато в Крейгмилър лордовете отиват при Мария Стюарт и й предлагат да се отърве от Дарнли чрез развод или по някакъв друг начин, тъкмо Мейтлънд става техен изразител и дава тъмното обещание, че Мъри ще „гледа през пръсти“. От друга страна, той насърчава женитбата с Ботуел, „случайно“ е свидетел на отвличането и едва двадесет и четири часа преди края минава отново на страната на лордовете. Ако между кралицата и лордовете се стигне до силна престрелка, за него се явява мрачната възможност да попадне в обсега на куршумите; ето защо той бързо употребява всички позволени и непозволени средства, за да постигне спогодба.

Най-напред сплашва Мария Стюарт, че лордовете били решени в случай на неотстъпчивост от нейна страна да използуват безскрупулно всичко, което може да им послужи за защита, дори ако тя бъде опозорена. И за да й покаже какви смъртоносни оръжия са приготвили лордовете, накарва тайно жена си Мери Флеминг да препише главната улика на обвинението, любовните писма и сонети от ковчежето, и изпраща преписите на Мария Стюарт.

Това тайно издаване на уличителния материал, за който тя е още в неведение, е, разбира се, един шахматен ход на Мейтлънд против другарите му и освен това грубо нарушение на всяко морално съдопроизводство. Обаче то бива незабавно покрито със същата непочтеност на лордовете, които от своя страна също си послужват с „ковчежните писма“, като ги пъхват, така да се каже — под съдийската маса, в ръцете на Норфък и на другите английски пълномощници. С това е нанесен тежък удар върху каузата на Мария Стюарт, тъй като съдиите, които току-що са имали намерение да посредничат, сега предварително са повлияни лично срещу нея. Особено Норфък е смутен от зловонието, което лъха от тая отворена Пандорина кутия. Той съобщава веднага в Лондон — нещо, което също няма право да върши, обаче в тоя своеобразен процес е валидно всичко, само не правото, — че „разюзданата и мръсна любов между Ботуел и кралицата, нейното отвращение към убития съпруг и заговорът срещу неговия живот са тъй явни, че всеки добър и честен човек би трябвало да изтръпне и да се ужаси“.

Лоша новина за Мария Стюарт, добре дошла за Елизабет. Защото сега, когато знаем какъв съкрушителен за честта уличителен материал може да бъде поставен на масата, тя няма да си позволи покой и отдих дотогава, докато той не бъде разгледан. Колкото повече напира сега Мария Стюарт за мирно споразумение, толкова по-силно ще настоява тя за явно приковаване на позорния стълб. Поради враждебното становище на Норфък, поради неговото искрено ожесточение, след като е видял писмата от прословутото ковчеже, играта изглежда загубена за Мария Стюарт.

Обаче на игралната маса и в политиката не бива да смятаме играта за загубена дотогава, докато държим в ръцете си поне още една карта. Тъкмо в тоя миг Мейтлънд размества изумително ловко картите. Той посещава Норфък и води с него продължителен поверителен разговор. И изведнъж — просто да се смаеш, да не вярваш на сведенията — неочаквано е станало чудо: този, който оборваше едно гледище, става негов защитник; възмутеният, негодуващият, зле настроеният към Мария Стюарт съдия Норфък се превръща в неин най-ревностен помощник и привърженик. Вместо да служи на намеренията на своята кралица, която иска публично разглеждане на процеса, той изведнъж гледа повече интересите на шотландската: внушава неочаквано на Мария Стюарт да не се отказва по никакъв начин от шотландската корона и от претенцията си към английския престол, укрепва волята й за съпротива, калява ръката й. В същото време настойчиво увещава Мъри да не изнася писмата и — виж ти — Мъри също прави остър завой, след като е имал един таен разговор с Норфък. Той става мек и примирителен, съгласява се напълно с Норфък, че за убийството трябва да бъде държан отговорен само Ботуел, не и Мария Стюарт. Сякаш внезапно над покривите е минал приятен топъл вятър и ледът се е стопил; още няколко дни и над тая чудновата къща ще грейнат лъчезарно пролетта и приятелството.

Какво, трябва да се запитаме ние, може да е накарало Норфък да завие внезапно на сто и осемдесет градуса, да се превърне от съдия на Елизабет в предател спрямо нейната воля, от враг на Мария Стюарт в неин най-усърден приятел? Първа мисъл: сигурно Мейтлънд е подкупил Норфък. При втори поглед това изглежда невероятно. Защото Норфък е най-богатият английски благородник, неговият род стои по богатство непосредствено зад Тюдор; толкова много пари не може да извади не само Мейтлънд, но дори и цялата бедна Шотландия. И все пак както обикновено първото чувство е вярно — на Мейтлънд действително се е отдало да подкупи Норфък. Той е предложил на младия вдовец единственото, което може да съблазни дори един могъщ човек, именно — още по-голямо могъщество. Предложил е на дука ръката на кралицата, а заедно с това и наследствените права върху английската кралска корона. Все още от кралската корона се излъчва магията, която прави смели дори най-страхливите, честолюбиви — най-равнодушните и безразсъдни — най-благоразумните. И сега разбираме защо Норфък, който до вчера тъй настойчиво е съветвал Мария Стюарт да се откаже доброволно от кралските си права, от един път тъй очебийно я убеждава да ги брани. Защото той ще се ожени за Мария Стюарт само заради това, което с един скок ще го издигне на мястото на династията Тюдор, същите, които заповядаха да бъдат обезглавени като предатели неговите баща и дядо. И не можем да се сърдим на сина и внука за това, че върши предателство спрямо един кралски род, който е унищожил неговия собствен род с брадвата на палача.

Действително в първия миг нашето днешно чувство не се решава да приеме чудовищното: този човек, който довчера се е ужасявал от убийцата, от прелюбодейката Мария Стюарт, който се е възмущавал от нейните „мръсни“ любовни афери, да се реши тъй бързо да вземе тая жена за съпруга. И естествено защитниците на Мария Стюарт са вмъкнали тук хипотезата, че в оня таен разговор Мейтлънд сигурно е убедил Норфък в невинността на Мария Стюарт и му е доказал, че ковчежните писма са били фалшиви. Запазените документи не казват нито дума по тоя въпрос, а в действителност Норфък седмици наред след това е продължавал пред Елизабет да нарича Мария Стюарт убийца. Обаче нищо не би било по-погрешно от това, да се мъчим да си представим нравствените възгледи преди четири столетия, защото стойността на един човешки живот в границите на различни епохи и зони не е абсолютна — всяка епоха я определя различно, моралът е само относителен. Ние днес сме много по-снизходителни към политическото убийство, отколкото е бил деветнадесети век, а шестнадесети също не се е отличавал с големи скрупули. Угризенията на съвестта са били съвършено непознати в една епоха, която е черпела морала си не от Светото писание, а от Макиавели.

Онзи, който се стремял към трон, не бил възпиран от сантиментални задръжки и не обръщал особено внимание дали земята е още мокра от пролятата кръв. Сцената в „Крал Ричард III“, в която кралицата се съгласява да даде ръката си на убиеца на своя съпруг, е описана от съвременник и съвсем не е изглеждала невероятна на зрителите. За да стане крал, претендентът бил готов да убие, да отрови баща и брат, да въвлече във война хиляди невинни хора, да отстрани от пътя си всеки, без да пита дали е прав. В тогавашна Европа едва ли би могло да се намери управляваща династия, която не била извършила подобни престъпления. Когато се е касаело за корона, четиринадесетгодишни момчета са се женили за петдесетгодишни матрони, а незрели момичета — за грохнали старци; не се е питало много за добродетели и хубост, за достойнство и морал, женили са се за малоумни, гърбави и хроми, за сифилитици, уроди и престъпници; защо тогава да очакваме тъкмо от тоя суетен честолюбец Норфък някакви особени скрупули, щом младата, хубава, жарка владетелка изявява готовност да го издигне в свой съпруг? Заслепен от честолюбие, Норфък не гледа много назад какво е вършила Мария Стюарт, а само това, което може да направи за него; този слаб и не много умен мъж се вижда вече мислено в Уестминстър на мястото на Елизабет. Листът неочаквано се е обърнал. Ловката ръка на Мейтлънд е разхлабила мрежата, изплетена за Мария Стюарт, и неочаквано тя намира кандидат за женитба и помощник там, дето е трябвало да очаква строг съдия.

Ала Елизабет има добри доносници и буден, крайно подозрителен ум. „Les princes ont des oreilles, qui oyent loin et pres“ — „Владетелите имат големи уши, за да чуват далеко и близко“ — веднъж казва тя тържествуващо на френския посланик. Тя подушва по безброй дребни признаци, че в Йорк се варят всевъзможни черни питиета, които нейният стомах не ще понесе. Отначало повиква Норфък при себе си и му казва подигравателно право в очите: била чула, че тръгнал да се жени. Норфък обаче не е герой за характерни роли. Петелът на свети Петър пропява високо и ясно; той се отрича веднага по най-окаян начин от Мария Стюарт, от тая, към която вчера се е домогвал. Всичко това било лъжа и клевета, никога не би се оженил за такава прелюбодейка и убийца; и заявява с удивително лицемерие: „Когато лягам да спя, трябва да имам вяра във възглавницата си.“

Но Елизабет е сигурна в това, което знае, и може по-късно да каже с гордост: „Ils m’ont cru ci sotte, que je n’en sentirais rein“ — „Мислеха, че съм толкова глупава, та няма да разбера нищо.“ Когато тази жена в неукротимата си сила сграбчи яростно някого от придворните ласкатели, всички негови тайни се изсипват тутакси от ръкавите му. Незабавно тя започва да действува енергично. По нейна заповед на 25 ноември разглеждането на делото бива пренесено от Йорк в Уестминстър, в Изрисуваната зала. Тук, на няколко крачки от нейната врата и непосредствено пред нейните подозрителни очи Мейтлънд не може вече да си играе така лесно, както в Йоркшър, на два дни път и настрана от пазачите и шпионите. Освен това, разбрала неблагонадеждността на своите пълномощници, Елизабет им придава още неколцина, на които безусловно може да се осланя, преди всичко — своя любимец Лестър. И сега, когато нейната сурова ръка е хванала юздите, процесът тръгва в бърз ход по заповядания път. Мъри, нейният стар храненик, получава кратко и ясно заповед „да се защищава“, а освен това и опасното насърчение да не се бои да отиде докрай в това гнусно обвинение — „extremity of odious accusations“ сиреч, да представи доказателствата за прелюбодеянието с Ботуел: ковчежните писма. Тържествено даденото на Мария Стюарт обещание, че няма да бъде изнесено нищо, което би било насочено срещу нейната чест — „against her honour“, — е изчезнало окончателно от сцената. Лордовете обаче все още се чувствуват доста неудобно. Все още бавят и бавят писмата и се ограничават върху общи подозрения. И тъй като Елизабет не може да им заповяда открито да представят писмата, защото в такъв случай би издала явно своето пристрастие, тя измисля друго, още по-голямо лицемерие. Преструва се, че самата е убедена в невинността на Мария Стюарт и знае само едно средство, с което би спасила честта й: тя настоява със сестринска нетърпеливост да се хвърли пълна светлина, като се изнесе доказателственият материал за всички тия „клевети“. Иска писмата и посветените на Ботуел любовни сонети да бъдат сложени на съдийската маса. С Мария Стюарт трябва да се свърши веднъж завинаги.

Най-сетне под тоя натиск лордовете отстъпват. В последната минута бива разиграна още една малка комедия на съпротива — Мъри не слага лично писмата на масата, а само ги показва и оставя после да му бъдат изтръгнати „насилствено“ от един секретар. Но сега — какво тържество за Елизабет! — те лежат на масата, сега ще бъдат гласно прочетени, веднъж, а на другия ден за втори път пред още по-голяма комисия. Наистина лордовете отдавна са потвърдили с клетва тяхната достоверност, обаче това все още не е достатъчно. Сякаш предугаждала за векове напред всички възражения на защитниците на Мария Стюарт, които ще обявят писмата за фалшиви, Елизабет заповядва да се направи пред очите на цялата комисия точно сравнение между почерка в тия писма и почерка в ония, които тя самата е получила от Мария Стюарт. През време на това изследване застъпниците на Мария Стюарт напускат съдебното заседание (още един тежък аргумент за достоверността на писмата) и заявяват с пълно право: — Елизабет не е удържала думата си, че няма да бъде изнесено нищо „against the honour“ на Мария Стюарт.

Но какво значение има правото в тоя най-безправен от всички процеси на света, на който главната обвиняема няма право да се яви, а в същото време нейните врагове, например Ленъкс, могат да изнасят свободно своите обвинения? Едва застъпниците на Мария Стюарт са излезли, ето че събраните членове на комисията единодушно вземат „предварително решение“, по силата на което Елизабет не може да приеме Мария Стюарт, докато тя не се очисти от тия обвинения. Елизабет е постигнала целта си. Най-сетне изфабрикуват предлога, който й бе тъй нужен, за да отблъсне бегълката от себе си; сега вече не ще бъде трудно да се намери и някакво привидно основание да бъде задържана тя и занапред „под почетен надзор“, „in honourable custody“ — чудесна перифраза за „пленничество“. И един от нейните верни служители, архиепископът Паркър, може да викне тържествуващо: „Най-сетне нашата добра кралица хвана вълка за гушата!“

С това „предварително решение“ главата на Мария Стюарт е превита, нейният врат е разголен. Сега присъдата може да изсвисти като брадва. Тя може да бъде обявена за убийца и предадена на Шотландия, а там Джон Нокс не знае що е милост. Но в тоя миг Елизабет вдига ръка и смъртоносният удар не бива нанесен. Винаги, когато трябва да вземе окончателно решение, еднакво за добро или за зло, тази загадъчна жена не намира достатъчно смелост в себе си. Дали това е великодушен порив на човещина, която често прелива в нея, срам от неудържаната кралска дума, че ще остави незасегната честта на Мария Стюарт? Дипломатична съобразителност ли е това, или — както обикновено в тая неразбулена натура — безредие от противоречиви чувства? Така или иначе, Елизабет отново страхливо пропуска възможността да свърши окончателно със своята противница. Наместо да заповяда да бъде произнесена бързо строга присъда, тя отлага окончателното решение, за да преговаря с Мария Стюарт. В дъното на душата си Елизабет би искала само да бъде оставена на мира от тая упорита, неотстъпчива и неустрашима жена, иска само да я накара да млъкне и да я натика в черупката й: ето защо преди да бъде прочетена окончателната присъда, й внушава да повдигне възражение срещу документите и на Мария Стюарт бива съобщено тайно, че ако се откаже доброволно от своите претенции, ще бъде оправдана и ще може да остане да живее на свобода в Англия, като й бъде отпусната пенсия. В същото време я сплашват — сладкиши и камшик — с новината за публичен съд и Ноулис, довереният човек на английския двор пише, че й е отправил толкова заплахи, колкото са му позволявали силите. Елизабет отново прилага едновременно своите две любими средства: заплахата и примамката.

Ала Мария Стюарт не е от страхливите и не допуска вече да бъде мамена. Тя винаги трябва да се опари в истинска опасност, за да се окопити, и тогава заедно с решителността й расте и нейното достолепие. Тя отказва да провери документите. Много късно вижда примката, в която е попаднала и се оттегля на старото становище, че не ще допусне да бъде изправена пред своите поданици като равна пред равни.

Само нейната кралска дума, че всички тия обвинения и документи са фалшиви, трябва да важи повече от всички други доказателства и твърдения. Троснато отблъсва тя предложената сделка — да откупи с отказване от престола оправданието си от един съд, който тя не признава. И отправя решително към посредниците ония думи, които е потвърдила с живота и със смъртта си: „Нито дума повече за възможността да се откажа от короната си! Преди да се съглася на това, ще предпочета да умра и последните думи в моя живот ще бъдат думи на шотландска кралица.“

Сплашването не успява, на Елизабетината половинчата решителност Мария Стюарт противопоставя своята пълна дързост. Елизабет отново започва да се двоуми и въпреки непреклонността на Мария Стюарт не посмява да заповяда публичното й осъждане. Елизабет всеки път се страхува (ще виждаме това постоянно по-нататък) от последиците на собствената си воля. Не тъй унищожителна, както е тъкмяла тя, но подла като целия процес излиза и присъдата. На 10 януари бива тържествено оповестена нескопосаната присъда, че срещу Мъри и неговите привърженици не е изнесено нищо, което би накърнило тяхната чест и техния дълг. С това бунтът на лордовете бива недвусмислено одобрен. Неизмерно по-двусмислено е решението за удовлетворение на оскърбената чест на Мария Стюарт: лордовете от своя страна не могли да подкрепят достатъчно обвиненията си срещу кралицата, за да накарат кралицата на Англия да добие някакво лошо мнение за своята посестрима. Ако прочетем повърхностно това решение, бихме могли да го сметнем за удовлетворение на честта и да кажем, че доказателствата не са били дадени или не са успели. Обаче намазаната с отрова въдица се крие в думите „bene sufficiently“. С тях е загатнато, че наистина са изнесени наяве всевъзможни работи, които са извънредно подозрителни и уличителни, но нищо тъй „напълно“ достатъчно, че да убеди една тъй добра кралица като Елизабет. А Сесил не се нуждае от нещо повече за своите намерения: сега подозрението продължава да висне над Мария Стюарт и е намерено достатъчно основание беззащитната жена да бъде държана в плен и занапред. За момента Елизабет е победила.

Но това е Пирова победа. Защото докато държи пленена Мария Стюарт, в границите на Англия ще живеят две кралици и докато живеят и едната, и другата, страната няма да се успокои. Неправдата винаги ражда размирие, винаги е лошо направено това, което е измислено прекалено лукаво. В същия ден, в който отнема свободата на Мария Стюарт, Елизабет загубва своята собствена свобода. Като се отнася към Мария Стюарт като към враг, тя й дава право за враждебност, нейното вероломство с неизпълнение на дадената дума оправдава всяко вероломство, нейната лъжа — всяка лъжа на другата. Дълги години ще изкупва Елизабет грешката си, че не е отстъпила пред своя пръв и най-естествен инстинкт. Твърде късно ще разбере тя, че великодушието в тоя случай би било и благоразумие. Колко жалък и оскъден би бил животът на Мария Стюарт, ако Елизабет след евтината церемония на един хладен прием бе оставила просителката да напусне страната й! Та накъде още би могла да се обърне тази пренебрежително отпратена жена? Ни кмет, ни поет би се застъпил вече за нея; заклеймена от ония скандали, унизена от великодушието на Елизабет, тя би се лутала безцелно от двор на двор; в Шотландия Мъри би й препречил пътя, ни Франция, ни Испания биха приели с особено уважение тая досадна недоволница. Може би поради темперамента си тя щеше да се заплете в нови любовни афери, може би щеше да последва своя Ботуел в Дания. Но името й щеше или да заглъхне в историята, или в най-добрия случай би било назовавано не дотам почтително като име на кралица, която се е омъжила за убиеца на своя съпруг. Само несправедливостта на Елизабет е запазила исторически Мария Стюарт от цялата тая мрачна и жалка участ. Нито едно от собствените й дела не е извисило Мария Стюарт до тоя легендарен образ както ненужно понесената неправда, и нито една Елизабетина постъпка не е накърнила тъй силно нейния нравствен облик, както това, че в един велик миг е пропуснала да бъде истински великодушна.

Години в сянка
1569–1584

Нищо не е тъй безнадеждно за описване както пустотата, нищо не е тъй трудно за разгръщане както еднообразието. Пленничеството на Мария Стюарт е живот без събития, глуха беззвездна нощ. С произнасяне на присъдата окончателно бива спрян силният, огненият ритъм на нейния живот. Минават година след година, както в морето вълна подир вълна, ту по-буйно, ту отново по-спокойно и по-тихо; но никога вече няма да бъдат разровени съкровените глъбини, нито пълно щастие, ни пълна мъка спохождат самотницата. Нейната съдба, тъй бурна някога, мъждука сега без всякакви събития и затова двойно по-незадоволително; с мъртъв, ленив ход се движи и отминава двадесет и осмата, двадесет и деветата, тридесетата година на тая жадна за живот млада жена. После започва ново десетилетие, еднакво пусто и безцветно: тридесет и първата, тридесет и втората, тридесет и третата, тридесет и четвъртата, тридесет и петата, тридесет и шестата, тридесет и седмата, тридесет и осмата, тридесет и деветата година — дори само писането на числата едно до друго изморява. Обаче ние трябва да ги кажем число по число, за да се почувствува продължителността на тая душевна агония, защото всяка една от тия години има стотици дни, и всеки ден — твърде много часове, а ни един-единствен от тях не е наистина радостен и весел. После настъпва четиридесетата година и жената, която преживява тоя преход, не е вече млада, а уморена и болна; бавно и безшумно протичат четиридесет и първата, четиридесет и втората, четиридесет и третата година и най-сетне смъртта, вместо хората, се смилява и освобождава от плен уморената душа. Ако нещо се променя в тия години, то е дребно и безразлично. Понякога Мария Стюарт е здрава, понякога болна, веднъж се вестяват надежди, а стотици пъти — разочарования, към нея се отнасят ту малко по-сурово, ту малко по-вежливо, някой път тя пише на Елизабет гневни писма, после отново нежни, но в същност винаги си остава нетърпимото коректно еднообразие, все същата изтъркана броеница от безцветни часове, която се плъзга безцелно между пръстите. Външно тъмниците се променят, затварят кралицата ту в замъка Болтън, ту в Чатсуърт и Шефилд, Тътбъри и Уингфийлд, Фотърингей, но други са само имената и камъните, и стените, в действителност обаче всички те препречват пътя към свободата. Злобно, неизменно, в безкрайни подвижни шествия се въртят около тоя тесен кръг звездите, слънцето и луната, минават нощ и ден, месец и година; държави загиват и възкръсват, крале се качват и падат, жени съзряват, раждат и увяхват, зад бреговете и планините непрекъснато се променя светът. Само нейният живот лежи безкрайно в сянка; отрязан в корените и ствола, той вече не цъфти и не дава плод. Бавно разяждана от отровата на безсилен копнеж, вехне младостта на Мария Стюарт, залязва нейният живот.

Най-жестоко в това безкрайно пленничество е парадоксалното обстоятелство, че външно то никога не е било жестоко. Защото един горд дух може да се брани срещу грубото насилие, унижението може да предизвика ожесточение, колкото по-силна е съпротивата, толкова повече израства една душа. Тя пада безсилна и рухва само пред пустотата; гумената килия, по стените на която не можем да удряме с юмруци, винаги е по-мъчно поносима и от най-суровия затвор. Нито бич, нито позор жегват тъй дълбоко възвишеното сърце, както изнасилването на свободата с поклони и смирени признания на височайшия сан, няма по-страшна гавра от тая на официалната вежливост. А на Мария Стюарт упорито бива оказвано тъкмо такова лицемерно внимание, което се отнася не до страдалеца, а до неговия ранг, все това страхопочтително пазене, това прикрито дебнене, почетната стража „honourable custody“, която върви по петите с шапка в ръка и със сервилно сведени към земята очи. През всичките тия години не се забравя нито за минута, че Мария Стюарт е кралица, разрешават й всички нищожни удобства, всички дребни волности, само не най-святото, най-важното в живота: свободата. Елизабет, загрижена страхливо за престижа си на човечна владетелка, е достатъчно умна и не се отнася отмъстително към своята съперница. О, тя се грижи за своята добра посестрима! Когато Мария Стюарт е болна, от Лондон незабавно се осведомяват със свито от страх сърце; Елизабет предлага личния си лекар; пожелава изрично ястията да бъдат приготвени от собствената прислуга на Мария Стюарт. Не, не бива подло да се шушука, че тя се опитва да премахне с отрова своята неудобна съперница, не бива да се чуят оплаквания, че държи затворена в тъмницата една помазана кралица: настойчиво, с неотразима настойчивост е молила тя своята шотландска посестрима да остане да живее постоянно в хубави английски имения! Наистина за Елизабет би било по-безопасно да затвори в Тауър тая неотстъпчива жена, вместо да я оставя да живее тъй скъпо, по кралски, в различни замъци. Но понеже е по-обиграна в отношенията с хората от своите министри, които постоянно настояват за тази предпазна груба мярка, Елизабет избягва да предизвиква омраза. Тя постоянствува в това: Мария Стюарт трябва да бъде държана като кралица, но влачена с въжето на страхопочитанието и окована в златни вериги. С мъка на сърцето превъзмогва фанатичната пестелива жена в тоя случай дори своето домакинско скъперничество, примирява се, макар под клетви и въздишки, с обстоятелството, че това нежелателно гостоприемство й струва по петдесет и два фунта седмично в течение на тия двадесет години. И тъй като освен това Мария Стюарт получава от Франция значителна парична рента, хиляда и двеста фунта, действително няма нужда да търпи лишения. Тя може да се разполага като принцеса в тия замъци. Не й забраняват да постави балдахин над престола в своя приемен салон, може да покаже нагледно на всеки посетител, че тук живее, макар и пленена, една кралица. Храни се изключително в сребърни блюда, стаите биват осветявани от скъпи восъчни свещи в сребърни канделабри, турски килими, извънредно скъпи по онова време, покриват подовете: покъщнината е тъй пищна, че всеки път, когато бива премествана от един замък в друг, са нужни десетки коли, запрегнати с по четири коня. За свое лично обслужване Мария Стюарт има около себе си цяла тълпа почетни дами, прислужници и камериерки: в най-добрите години я придружават не по-малко от петдесетина души, цяла миниатюрна придворна свита с дворцови интенданти, свещеници, лекари, секретари, ковчежници, камериери, гардеробиери, шивачи, тапицери, готвачи — свита, която стиснатата господарка на тая страна отчаяно се мъчи да намали и която Мария Стюарт защищава с ожесточено упорство.

Че за свалената владетелка не бил предвиден никакъв жестоко-романтичен затвор, ни доказва още в самото начало изборът на човека, на когото бива поверена за постоянен надзор. Джордж Талбът, граф Шрузбъри, е истински благородник и джентълмен. И до тоя месец юни на 1569 година, когато бива избран от Елизабет, бихме могли да го наречем освен това щастлив човек. Негова собственост са големи имения в северните и средните провинции и девет замъка; той живее мирно като малък принц в своите имения, в сянката на историята, далеч от служби и почести. Честолюбие от политически характер не е измъчвало никога тоя богат човек, сериозно и доволно живее той своя живот. Неговата брада е вече побеляла, той вече мисли, че има право да си почива, и ето че Елизабет неочаквано му възлага противната длъжност да надзирава нейната честолюбива и огорчена от неправдата съперница.

Предшественикът му Ноулис си отдъхва открито, когато тази опасна работа бива отнета от него и възложена на Шрузбъри: „Кълна се в небесния бог, че бих предпочел да изтърпя каквото и да било наказание, отколкото да се занимавам и занапред с такава работа.“ Защото тази служба, този „почетен надзор“ — „honourable custody“, — правата и границите на който са крайно неточно очертани, и двоякостта на такава длъжност изискват неизмерим такт. От една страна, Мария Стюарт е кралица, от друга, не е кралица, взето буквално тя е гостенка, а в същност все пак е пленница. Поради това Шрузбъри е задължен като джентълмен да й засвидетелствува учтивост на домакин, а в същото време, като довереник на Елизабет, да й отнема внимателно всяка свобода. Той е неин началник и все пак може да се яви пред кралицата само с подвито коляно, трябва да бъде строг, но под маската на покорство; трябва да гощава своята гостенка, но въпреки това постоянно да я надзирава. Това само по себе си объркано положение бива освен това влошено от неговата жена, която е погребала вече трима мъже и сега със своите непрекъснати доноси докарва до отчаяние четвъртия, защото интригантствува ту за, ту против Елизабет, ту за, ту против Мария Стюарт. Не е лек животът на тоя добър човек между трите възбудени жени — подчинен на едната, свързан с втората, притеглян чрез невидими въжета от третата: в действителност през тия петнадесет години клетият Шрузбъри не е бил пазач, а съпленник на Мария Стюарт, той също бива постигнат от загадъчното проклятие — тази жена да носи злощастие на всеки, когото срещне по своя трагичен път.

Как прекарва Мария Стюарт всички тия празни, безсъдържателни години? Както изглежда, съвсем спокойно и удобно. Погледнат отвън, нейният делничен живот не се различава по нищо от тоя на други знатни благороднически жени, които живеят от ден за ден в своите феодални имения. Когато се чувствува здрава, тя яхва коня и отива на лов, обкръжена, разбира се, от подозрителна „почетна свита“, или пък се мъчи да запази свежестта на преумореното си вече тяло с игра на топка или някакъв друг спорт. Общество не липсва, от съседните замъци често идват гости, за да засвидетелствуват своите почитания на интересната пленница, защото — този факт трябва да се има пред вид — макар и понастоящем безсилна, тази жена все пак е по право и закон най-близката претендентка за престола и ако на Елизабет се случи нещо човешко, тя може да бъде утре владетелка на нейно място. Ето защо умните и далновидните, преди всичко постоянният пазач Шрузбъри, държат много на това — да останат в най-добро разбирателство с нея. Дори любимците, най-добрите приятели на Елизабет, Хетън и Лестър, за да се поставят добре, изпращат зад гърба на своята доброжелателка писма и привети на нейната най-ожесточена противница и съперница: кой знае дали още утре не ще бъдат заставени да подвият коляно пред нея и да просят доходи от църковни имоти? По тоя начин, макар и затворена в своя провинциален кръг, Мария Стюарт научава винаги и в подробности всичко, каквото става в двореца и по-широкия свят. Лейди Шрузбъри й разказва дори някои интимни неща за Елизабет — а тя би сторила по-умно да ги премълчи — и по много подмолни пътища пленницата непрекъснато получава насърчение. Значи, не бива да си представяме изгнанието на Мария Стюарт като тясна мрачна затворническа килия, нито като пълна изоставеност. През зимните вечери се занимават с музика: естествено млади поети не съчиняват нежни мадригали както по времето на Шатлар, изчезнали са окончателно галантните игри с маски в Холируд, в това нетърпеливо сърце няма вече място за любов и страст — времето на авантюрите отлита безшумно заедно с младостта. От мечтателните приятели е останал само още малкият паж Уилям Дъглас, спасителят в Локлийвън, и от всички мъже в нейната придворна свита — ах, ни един не прилича на Ботуел или Рицио! Най-много я занимава лекарят. Защото Мария Стюарт е често болна, тя страда от ревматизъм и от някаква особена болка в лявата страна. Нозете й често пъти са тъй силно подути, че едва може да ходи, трябва да търси облекчение в топли извори, а нейното някога тъй нежно и стройно тяло поради липсата на ободрителни движения постепенно се отпуска и затлъстява. Съвсем рядко се напряга още волята й в някогашния размах на силите, свършено е завинаги с дванадесетчасовите задъхани препускания на кон по шотландските поля, свършено е с веселите разходки с кола от замък на замък. Колкото по-дълго трае това затворничество, толкова повече затворницата търси радост в домашни занимания. По цели часове, облечена в черно като монахиня, седи тя над гергефа и изготвя със своята нежна, все още хубава бяла ръка ония чудесни, извезани със злато тъкани, на някои от които и днес още можем да се удивляваме, или чете тихо своите любими книги. Ние не узнаваме за нито една авантюра в течение на тия двадесет години; откакто силната нежност на нейната натура не може да се прахосва по един Ботуел, по любим човек, тя се сприятелява нежно и кротко с ония създания, които не разочароват никога — с животните. Мария Стюарт поръчва да й изпратят от Франция най-кротките и най-умни кучета, шпаньоли и птичари, държи постоянно пойни птици и гълъби, наглежда лично цветята в градините и се грижи за жените от своята прислуга. Ако някой би я видял само бегло, ако е дошъл само на гости и не би погледнал по-надълбоко, би могъл да помисли, че онова буйно честолюбие, което някога разтърсваше света, е умряло окончателно в нея и всяко земно желание е угаснало. Защото често, твърде често, бавно стареещата жена, покрита е развявано от вятъра вдовишко було, отива на божествена служба, коленичи пред молитвения стол в своя параклис и само понякога, твърде рядко, пише стихове в своя молитвеник или на някой празен лист. Обаче сега това не са вече пламенни сонети, а стихове на благочестиво смирение или меланхолично самоотричане като например:

Que suisie helas et quoy sert ma vie

Ien suis fors qun corps priue de cueur

Un ombre vayn un obiect de malheur

Que na plus rien que de mourir en uie…[1]

Все повече и повече ни се струва, като че понеслата толкова изпитания жена е потъпкала всички мисли за земна власт, като че ли, благочестива и примирена, чака само вече великия избавител — смъртта.

Но нека не се мамим: това са само преструвки и маска. В действителност тази горда жена, тази пламенна кралица живее само от една и за една мисъл: да добие отново своята свобода и власт. Мария Стюарт не мисли нито секунда да се примири страхливо със своята участ. Цялото това седене над гергефа и четене, и приказване, и отпуснато бленуване прикрива само нейната истинска, нейната всекидневна дейност — конспирирането. Непрекъснато, от първия до последния ден на своето пленничество, Мария Стюарт комплотира и прави дипломатически ходове, нейната стая навред се превръща в тайна политическа канцелария. Там се работи трескаво ден и нощ. Зад заключени врати, подпомогната от двамата си секретари, Мария Стюарт нахвърля собственоръчно тайни нареждания до френските, испански и папски посланици, до шотландските си привърженици и приятелите в Нидерландия; естествено от предпазливост в същото време изпраща заклинателни или успокоителни, смирени или настойчиви послания до Елизабет, на които последната отдавна вече не отговаря. Предрешени по стотина различни начина, куриерите непрекъснато сноват до Париж и Мадрид, уговарят пароли, изработват и сменят ежемесечно цели шифрови системи, с всеки изминат ден влиза в ход редовна презморска пощенска връзка с враговете на Елизабет. Всички в домакинството — Сесил го знае и затова постоянно се мъчи да намали числено нейните приближени — работят като генерален щаб над вечната маневра за освобождение, петдесетината прислужници непрекъснато имат или правят посещения в близките села, за да получат, или предадат сведения, цялото население получава редовни подкупи под формата на милостиня и благодарение на тази организация дипломатическата куриерска служба стига до Мадрид и Рим. Писмата биват пренасяни тайно ту с бельото, ту в книги, в кухи бастуни или скрити в капака на ковчежета за накити, понякога дори под живака на огледала. Постоянно биват изсмисляни нови хитрости, за да измамят Шрузбъри — ту разпарят подметките на обувките, за да пъхнат вътре написани с невидимо мастило съобщения, ту пък изработват особени перуки, в къдриците на които навиват книжни масурчета. В книгите, които Мария Стюарт поръчва да й изпратят от Париж или Лондон, са подчертани по точно определен ключ отделни букви, нареждането на които издава някакъв смисъл; най-важните документи обаче нейният изповедник зашива в епитрахила си. Мария Стюарт, която от малка още се е научила да съставя и разчита шифри, ръководи лично всички кралски и държавни акции и тази възбудителна игра, да разстройва заповедите на Елизабет, напряга по един прекрасен начин нейните умствени сили, замества й спорта и всяко друго вълнение. Тя се хвърля с цялата своя пламенност и безразсъдност в тези дипломатически ходове и конспириране; и в някои часове, когато в нейната заключена стая по все нови пътища пристигат сведения и съобщения от Париж, от Рим и от Мадрид, унизената жена може отново да се почувствува като действителна сила, дори като център на европейския интерес. И тъкмо това, че Елизабет знае колко опасна е и все пак не може да я превие, че напук на всички пазачи и стражи тя ръководи от стаята си военни походи и взема участие в изграждането на съдбата на света, тъкмо това може би е било единственото удоволствие, което е запазило тъй дивно бодра душата на Мария Стюарт в продължение на дългите пусти години.

Нейната несломима енергия, нейната сила, макар и оковани във вериги, са невероятни. Но същевременно всичко това е трагично поради своята безполезност, защото Мария Стюарт никога не е имала щастие в своите начинания. Конспирациите, които непрекъснато подготвя, са обречени на неуспех. Играта е прекалено неравностойна. Отделният индивид е винаги по-слаб пред лицето на здравата организация. Мария Стюарт е сама, докато Елизабет е глава на могъща държава — с канцлери, съветници, полиция, войници и шпиони, а освен това човек се сражава по-успешно от държавните канцеларии, отколкото от затвора. Сесил имал на разположение неограничени възможности и пари; той можел да предприема свободно всякакви мерки и наблюдавайки с хиляди очи — лесно да елиминира опитите на тази самотна и неопитна жена. По онова време в Англия живеели около три милиона души, но почти за всеки от тях властите имали сведения. Чужденецът, който стъпел на английска земя, се намирал под строго наблюдение. Шпиони имало в кръчмите, в затворите и на корабите, по петите на всяко подозрително лице. Когато тези по-слаби средства не успявали да изтръгнат желаната информация, веднага се прибягвало до един по-ефикасен способ — мъченията. Превъзходството на колективната сила скоро се проявило. Един след друг самопожертвувателните приятели на Мария Стюарт изчезвали в мрачните килии на Лондонската кула и след мъчения издавали намеренията си и имената на своите съучастници. По този жесток начин били смазвани всички заговори. Дори когато Мария Стюарт успявала посредством посланиците да изпрати или да получи тайно писмо от чужбина, нейните писма пътували цели седмици, преди да достигнат Рим или Мадрид. И още толкова седмици изминавали, преди техните получатели в чуждестранните столици да вземат решение дали да отговарят на тези опасни послания. И още много седмици, преди отговорите им да стигнат обратно до нея. Колко мудна била следователно предложената помощ и колко непоносимо бездушна е изглеждала тя на буйната, нетърпелива жена, която през цялото време непрекъснато очаквала да бъдат изпратени армии и армади, за да я освободят! Затворникът, самотникът, който денонощно мисли за своята тъжна съдба, е винаги склонен да вярва, че тези, които живеят в свободния и активен свят, трябва да мислят за него толкова много, колкото мисли той за себе си. Ето защо напразно продължавала Мария Стюарт да изпраща послания, в които представяла своето освобождение като най-важната стъпка на Контрареформацията, като първото и най-забележително нещо, което католическата църква трябва да направи, за да запази позициите си. Получателите били бавни и пресметливи хора, които се намирали в разногласие помежду си. Армадата не била въоръжена, нейният главен покровител Филип II Испански се молел усърдно, но не предприемал нищо. Той не бил склонен да обяви война, чийто изход никой не можел да предвиди, заради пленената шотландска кралица. От време на време той или папата изпращали пари, за да й помогнат да купи смелчаги, които да организират бунтове и атентати. Но тези заговори били незначителни и зле подготвени, така че хората на Уолсингъм бързо ги разкривали. Само няколко осакатени измъчени трупа, захвърлени на лобното си място, Тауър Хил, от време на време напомняли на населението, че някъде в някакъв замък е затворена жена, която упорито поддържа своите претенции към английския трон и все още има глупаци и герои, готови да пожертвуват живота си заради нейните права.

За нейните съвременници отдавна е било ясно, че цялото това неспирно комплотиране и конспириране в края на краищата неизбежно ще доведат Мария Стюарт до провал, че тя, вечно дръзновената, започва опасна игра, като сама, от затвора, призовава на борба най-могъщата кралица на земята. Още през 1572 година, след заговора на Ридолфи, нейният девер Шарл IX казал ядосано: „Тая клета глупачка няма да миряса дотогава, докато не загуби главата си. Те наистина ще я пратят на дръвника. Но аз виждам, че вината и глупостта са нейни и не мога да й помогна.“ Сурови думи от страна на човек, който през Вартоломеевата нощ е имал смелостта да стреля по беззащитно бягащи хора, скрит зад прозореца си, и има много слабо понятие за действително героичен дух. Но без съмнение, за един пресметлив ум Мария Стюарт е постъпила безразсъдно, като не е избрала по-удобния, но по-страхлив път на капитулацията, а е предпочела да дръзне работи, които не са имали никакви изгледи за успех. Може би своевременен отказ от правото върху престола действително би я спасил от нейното пленничество и навярно през всички тия години тя самата е държала в ръка ключа на своя затвор. Трябвало е само да се смири, да се откаже тържествено и доброволно от всички свои претенции за шотландския и английския престол и тогава Англия с облекчение би я пуснала на свобода. Елизабет опитва няколко пъти — не от великодушие, а от страх, защото обвинителното присъствие на тая опасна пленница гнети като кошмар съвестта й — да хвърли златни мостове към нея, отново и отново преговаря с нея и й предлага умерени спогодби. Обаче Мария Стюарт предпочита да остане коронована пленница, отколкото кралица без корона, и Ноулис е проникнал до глъбините на душата й, като още през първите дни на нейното пленничество е казал, че тя има достатъчно смелост да упорствува дотогава, докато й се оставя макар и само педя надежда. Защото нейният възвишен ум е схванал веднага каква невзрачна и жалка свобода на свалена владетелка я чака в някой позорен кът на земята и че само унижението би могло да й създаде ново величие в историята. Хиляди пъти по-силно, отколкото от затвора си, се чувствува тя обвързана от собствените си думи, че няма никога да се откаже от престола и че последните й думи ще бъдат думи на шотландска кралица.

Тясна е границата, която отделя лудостта от дързостта, защото героичното е в същото време безразсъдно. В практическите неща Санчо Панса винаги е по-умен от Дон Кихот, Терсит, в смисъл на разум, е по-предпазлив от Ахил; но думите на Хамлет, че ще се бори и за сламка, щом е засегната неговата чест, ще останат завинаги дивен пример на героична натура. Наистина съпротивата на Мария Стюарт срещу едно тъй явно превъзходство е била почти безнадеждна, но все пак би било несправедливо да я наречем безсмислена само затова, защото не се е увенчала с успех. През всички тия години и дори от година на година по-силно тази привидно безсилна, самотна жена въплътява тъкмо чрез упорството си една чудовищна сила и тъкмо защото е разтърсвала оковите си, в някои часове цяла Англия е изтръпвала и сърцето на Елизабет е треперело. Историческите събития се гледат от погрешен ъгъл винаги, когато ги обсъждаме от сгодното становище на потомството, което оглежда едновременно и последиците; по-късно е много лесно да наречем безразсъден един победен, задето се е решил на опасна борба. В действителност обаче, в течение на близо двадесет години, победата в борбата между тия две жени постоянно се е наклонявала ту към едната, ту към другата. Някои от заговорите, организирани, за да сложат короната върху главата на Мария Стюарт с малко повече щастие и сръчност действително биха могли да станат опасни за живота на Елизабет, два или три пъти ударът наистина е минал само на косъм от нея. Най-напред се надига Нортъмбърланд с католическите благородници, въстава целият север и Елизабет само с голяма мъка остава господарка на положението. След това започва значително по-опасната интрига на Норфък. Най-видни английски благородници, сред тях дори най-близки приятели на Елизабет, като например Лестър, подкрепят неговия план да се ожени за шотландската кралица, която, за да го насърчи — какво не би направила за своето възтържествуване? — му пише твърде нежни любовни писма. Благодарение на посредничеството на флорентинеца Ридолфи испански и френски войски чакат вече готови да бъдат свалени на английския бряг и ако Норфък не беше малодушник — той го е доказал и по-рано със своето страхливо отричане, — ако срещу това намерение не бяха се опълчили враждебно случайността, вятърът, бурята, морето и предателството, листът щеше да се обърне, ролите щяха да бъдат разменени и Мария Стюарт щеше да управлява в Уестминстър, а Елизабет да лежи в Тауър или в ковчега си. Но даже кръвта на Норфък, участта на Нортъмбърланд и на всички други, които през тия години са сложили на дръвника главата си за Мария Стюарт, не уплашват последния претендент. Още един път се явява кандидат за нейната ръка, дон Жуан Австрийски, извънбрачен син на Карл V, доведен брат на Филип II, победителят при Лепанто, образец на свободно рицарство, пръв воин на християнството. Лишен от испанската корона поради извънбрачното си рождение, той се мъчи отначало да основе свое собствено кралство в Тунис, но ето че откъм Шотландия благосклонно му кима друга корона и му бива предложена ръката на пленницата. Той е въоръжил вече войска в Нидерландия, готови са всички планове да я освободи, да я спаси, но неочаквано — все тази лиха[2] орис на Мария Стюарт с всички нейни помощници! — коварна болест го хвърля на легло и той умира от ранна смърт. Не е греело щастие по пътя на нито един от тия, които са се домогвали към Мария Стюарт или са й служили.

Защото в края на краищата, ако погледнем ясно и справедливо, ето каква е била истинската развръзка между Елизабет и Мария Стюарт: в течение на всички тия години на Елизабет е останало вярно щастието, а на Мария Стюарт нещастието. Мерени сила до сила, осанка до осанка, двете са почти равни една на друга. Но различно е разположението на техните звезди. Всичко, каквото предприема от затвора си Мария Стюарт като свалена кралица, като напусната веднъж от щастието, претърпява неуспех. Изпращаните срещу Англия флоти се разбиват в бурята, нейните пратеници объркват пътя, кандидатите й умират, приятелите й не показват достатъчно душевна сила в решителната минута и всеки, който иска да й помогне, съдействува в същност за нейната гибел.

Ето защо потресно верни са думите на Норфък, казани на ешафода: „Нищо започнато от нея или за нея не е излязло някога успешно.“ Защото мрачна луна свети над всяка нейна стъпка от деня, в който среща Ботуел. Който я обича, загива; когото тя обича, жъне несрети. Който й мисли доброто, й нанася вреда; който й служи, служи на своята собствена смърт. Както черната магнитна планина в приказката притегля корабите към себе си, така тя увлича пагубно чужди съдби в своята съдба; лека-полека името й бива обгърнато от мрачната легенда за гибелна магия. Но колкото по-безнадеждно изглежда нейното дело, толкова по-буйно расте силата й. Вместо да я сломи, дългото и тъжно пленничество само укрепва душата й за по-силна съпротива. И по собствена воля, макар съзнаваща безплодността на тая постъпка, тя сама предизвиква крайната, окончателната развръзка.

[1]

Какво съм аз, уви, за какво съм на света?

Само тяло от душа лишено,

сянка само клета и смутена,

що с радостни сълзи би прегърнала смъртта.

(Превел от френски Теодор Михайлов)

↑

[2] Зъл човек; човек, на когото не може да се угоди, всичко му е криво (диал.). — Бел. Dave ↑

Последният тур
1584–1585

Годините текат и текат. Седмици, месеци, години минават като облаци над тоя самотен живот, видимо без да го докоснат. Но времето незабелязано променя човека и света около него. Настъпила е четиридесетата година, година на преход в живота на една жена, а Мария Стюарт все още е пленена, все още не е свободна. Старостта вече я докосва леко, косите й започват да побеляват, тялото напълнява, позатлъстява, чертите на лицето стават по-спокойни, като на матрона, върху цялото й същество слага отпечатъка си някаква тъга, която обикновено избива в религиозност. Жената чувствува дълбоко в душата си, че времето на любовта, времето на живота ще отлети безвъзвратно; каквото не се сбъдне сега, няма да се сбъдне никога вече, вечерта се спуска, близката нощ тъмнее. Отдавна не се е вестявал никакъв кандидат и може би не ще се яви вече: още малко и животът ще бъде окончателно пропуснат. Има ли наистина смисъл да продължава да чака чудото на освобождението, помощта на нехайно бавния свят? Все по-силно и по-силно чувствуваме, че през тия късни години многострадалната жена вътрешно се е наситила на борбата и е готова за споразумение и отстъпка. Все по-често и по-често настъпват часове, в които тя се пита дали не е глупаво да линее тъй безполезно, тъй немило, като цвете в сянка, дали не би било по-умно да откупи свободата си, като доброволно свали короната от бавно побеляващите коси. В четиридесетата си година Мария Стюарт започва да се уморява все повече от тоя пуст живот, буйната воля за власт постепенно отслабва и преминава в някакъв тих, мистичен копнеж по смъртта; в такъв час навярно написва тя на един лист, наполовина жалба, наполовина молитва, тия покъртителни латински редове:

О, Domine Deus! Speravi in Te

O, care mi Jesu! Nunc libera me.

In dura catena, in misera poena, desidero Te;

Languendo, gemendo et genu flectendo

Adoro, imploro, ut liberes me.[1]

Тъй като освободителите се двоумят и бавят, тя обръща очи към спасителя. По-добре смърт, само не и занапред пустота, несигурност, чакане и чакане, и надяване, и копнеене, и все нови разочарования. Край най-сетне, добър или лош, защото Мария Стюарт желае тоя край с всички сили на душата си.

Колкото по-дълго трае тази страшна, коварна и ужасна, тази дивна и упорита борба, толкова по-сурово се изправят една срещу друга двете стари противници Мария Стюарт и Елизабет. Елизабет жъне успех след успех в своята политика. С Франция се е помирила, Испания все още не смее да обяви война, тя е удържала победа над всички недоволници. Само един враг, един смъртно опасен враг живее още с вирната глава в тая страна — една победена и все пак непобедима жена. Едва след като премахне нея, последната, тя ще бъде победителка. Но и за омразата на Мария Стюарт не е останал никой друг освен Елизабет. Още веднъж в час на бясно отчаяние се обръща тя към своята сродница, към своята сестра по съдба и призовава с покъртителна пламенност нейната човечност. „Не мога да понасям по-дълго това, Madame — изридава тя в това дивно писмо, — и умирайки, аз се виждам принудена да назова виновниците за моята бавна смърт. На най-долни престъпници във вашите затвори е позволено да бъдат изслушани за тяхно оправдание и им биват назовавани техните издайници и обвинители. Защо това право бива отказвано тъкмо на мен, на една кралица, на вашата най-близка сродница и законна наследница? Мисля, че тъкмо това последно мое искане е било досега истинската причина за моите врагове… Но, ах, те нямат вече никакво основание и никаква нужда да ме мъчат и занапред по тая причина. Защото, кълна се в честта си, аз не се надявам вече на никакво друго кралство, освен на кралството божие, за което съм вътрешно готова, защото то най-добре ще тури край на всички мои неволи и мъки.“ За сетен път с цялата жар на съкровена искреност заклева тя Елизабет да я извади от нейния затвор: „В името на честта и страшните страдания на нашия Спасител аз ви умолявам: позволете ми да напусна това кралство и да се оттегля в някой мирен кът, да потърся малко покой за своето уморено тяло, което е окончателно съсипано от безкрайните тревоги, и да се помъча да подготвя душата си за бога, който вече всеки ден ме вика при себе си… Отредете ми тая милост, преди да умра, та отделилата се от тялото ми душа, след като всеки раздор помежду ни бъде отстранен, да не бъда принудена да изплаче жалбите си пред бога и да обвини вас за злото, което съм изтърпяла тук на земята чрез вас.“ Ала Елизабет остава глуха и за тая потресна молба, не намира в себе си сила нито за една-едничка насърчителна дума. Но сега и Мария Стюарт стисва устни и юмруци. Сега вече тя изпитва само едно чувство — омраза, студена и силна, неукротима и палеща омраза към тая жена. И тази омраза се насочва отсега нататък още по-силно и смъртоносно срещу Елизабет, защото всички други нейни врагове и противници са загинали; те самите са се повалили един други. Сякаш загадъчната гибелна демоничност, която се излъчва от Мария Стюарт и застига всеки, който я мрази или обича, иска да се разкрие ясно: преди нея загиват всички, които са нейни привърженици или врагове, които се борят за нея или срещу нея. Всички, които са я обвинявали в Йорк: Мъри, Мортън и Мейтлънд са умрели от насилствена смърт, всички, които е трябвало да я съдят в Йорк, Нортъмбърланд и Норфък, са сложили главите си на дръвника, всички, които отначало са заговорничели срещу Дарнли, а после срещу Ботуел, са се премахнали взаимно, всички предатели от Кърк о’Фийлд, Карбъри и Ленгсайд са се предали един други. Тия вироглави шотландски лордове и графове, цялата тая свирепа, опасна, властолюбива пасмина се е самоунищожила. Бойното поле е празно. На земята няма вече нито един, когото тя би могла да мрази, освен Елизабет. Гигантската битка между народите от две столетия се е превърнала в двубой. И в тази борба на жена срещу жена не може да има вече никакви преговори, сега се касае за живот или смърт.

За тая последна борба, борба на нож, Мария Стюарт се нуждае от сетните си сили. Още една, последната надежда, трябва да й бъде изтръгната. Трябва да бъде оскърбена още веднъж и най-дълбоко, за да се стресне и напрегне последните си сили. Защото Мария Стюарт винаги намира своята величава смелост, своята необуздаема решителност едва тогава, когато всичко е загубено или поне изглежда загубено. Тя става героична едва в борбата за безнадеждно дело.

Тази последна надежда, която трябва да бъде изтръгната от душата на Мария Стюарт, е надеждата за споразумение с нейния син. Защото през всички тия празни, през тия страхотно бедни откъм събития години, когато тя сама чака и чувствува как часовете падат глухо край нея като пясък от ронлива стена, през това безкрайно време, което я изморява и състарява, расте едно дете, рожба на нейната кръв. Когато напуска на кон Стърлинг, когато Ботуел я обгражда със своите конници пред вратите на Единбург и я отвежда със себе си към нейната печална орис, тя оставя Джеймз VI още кърмаче; през тия десет, през тия петнадесет, през тия седемнадесет години, изтекли оттогава, невзрачното създание е станало дете, после момче и вече почти мъж. Джеймз VI носи в кръвта си някои качества на своите родители, но твърде размесени и засенчени; той е дете със странен нрав, с ленив, фъфлещ език, с тежко грамадно тяло и плаха, страхлива душа. Първото впечатление от това момче е, че е ненормално. То отбягва всякаква дружба, плаши се от отворен нож, страхува се от кучета, неговите маниери са неловки и груби. В него отначало не се забелязва нищо от изтънчеността, от естествената миловидност на майка му, той няма никакви артистични заложби, не обича музика, нито танци, липсва му всякакво умение за любезност и непринуден разговор. Но той учи отлично езици, има добра памет и дори известна разумност и упоритост, щом се касае за лични изгоди. По-злощастно обаче е обременен неговият характер от неблагородната натура на баща му. Той наследява от Дарнли малодушие, непочтеност и неблагонадеждност. „Какво може да се очаква от такъв двуличен момък“ — кипва веднъж Елизабет; също като Дарнли той се покорява напълно на всяка по-силна воля. На този навъсен егоист е съвършено чуждо всяко благородство на сърцето, студено външно честолюбие определя неговите решения и неговото равнодушно отношение към майка му може да бъде разбрано само ако го разгледаме отвъд всяка сантименталност и страхопочитание. Възпитан от най-ожесточените врагове на Мария Стюарт, учен на латински език от Джордж Бюкенън, от човека, написал прословутия памфлет „Detectio“ против майка му, в която я сочи за убийца, той едва ли е чул нещо друго за тая пленена в съседната страна жена освен това, че е съдействувала за премахването на неговия баща и оспорва на него, коронования крал, правото върху престола. Още от самото начало му е набито в главата да гледа на майка си като на чужда, като на досадна пречка по пътя на неговото властолюбие. И дори ако известно синовно чувство у Джеймз VI го е карало да копнее да види най-сетне жената, която му е дарила живот, бдителността на английските и шотландски пазачи би осуетила всяко сближение между двамата пленници — Мария Стюарт, пленница на Елизабет, Джеймз VI, пленник на лордовете и на тогавашния регент. От време на време, но твърде рядко, през тия години си разменят по някое писмо. Мария Стюарт изпраща подаръци, играчки и веднъж една малка маймунка, но повечето нейни писма и послания не биват приети, защото в упоритостта си тя не може да се реши да признае кралската титла на собствения си син и лордовете връщат обратно като оскърбителни всички писма, в които тя се обръща към Джеймз VI като към принц. Майка и син няма да отидат по-далеко от едно хладно, официално отношение дотогава, докато в тях властолюбието говори по-повелително от гласа на кръвта, докато тя настоява да бъде смятана за единствена кралица на Шотландия, а той, от своя страна — за единствен крал.

Сближението може да започне едва тогава, когато Мария Стюарт престане да смята за невалидно коронясването на нейния син от лордовете и бъде готова да му признае известно право върху короната. Разбира се от само себе си, че тя и сега съвсем не мисли да се лиши и да се откаже окончателно от своята титла на кралица. Тя иска да умре с корона върху помазаната си глава; но срещу цената на свободата сега би била готова да дели титлата със сина си. За пръв път мисли за компромис. Нека той управлява и се нарича крал, стига да й позволят и занапред да запази името кралица, стига да намери някакъв начин да позлатят с тънко почетно лустро нейното отричане. Лека-полека започват тайни преговори. Ала Джеймз VI, заплашван постоянно в свободата си от бароните, води тия преговори като хладнокръвен сметач. В същото време той преговаря съвършено безскрупулно на всички страни, залага Мария Стюарт срещу Елизабет, Елизабет срещу Мария Стюарт, една религия срещу друга, прави равнодушно пазарлък за благоволението си с тоя, който дава най-добра цена, защото за него не е най-важна честта, а само да остане крал на Шотландия и в същото време да си осигури английския престол; той не иска да наследи една от тия две жени, а и двете. Готов е да остане протестант, ако това е изгодно, но, от друга страна, няма нищо против да стане католик, стига да му бъде платено добре; нещо повече, този седемнадесетгодишен хлапак, само за да стане по-скоро крал на Англия, не изтръпва дори пред гнусния план да се ожени за Елизабет, за тая изхабена жена, която е с десет години по-стара от майка му и е нейна най-ожесточена противница и неприятелка. За Джеймз VI, сина на Дарнли, всички тези преговори не са нищо друго освен студени сметки, докато Мария Стюарт, която живее вечно с илюзии, откъсната от действителния свят, вече гори и пламти с тази последна надежда — чрез споразумение със сина да възвърне свободата си и все пак да остане кралица.

Обаче Елизабет съзира опасност за себе си в това, майката и синът да се спогодят. То не бива да стане. Тя улавя бързо в ръка още тънките нишки на преговорите. С проницателния си и циничен човешки поглед скоро разбира с какво би могла да пипне това неустановено момче: с неговите човешки слабости. Изпраща на младия крал, който обича до глупост лова, прекрасни коне и кучета. Подкупва неговите съветници и му предлага накрая нещо, което при вечната оскъдица на пари в шотландския двор е решителен аргумент — годишна рента от пет хиляди фунта, като освен това държи под носа му изпитаната примамка: английското престолонаследие. Както обикновено, парите изиграват решителна роля. Докато останалата в неведение Мария Стюарт продължава да прави дипломатически ходове в празно пространство и вече крои с папата и испанците планове за бъдеща католическа Шотландия, Джеймз VI подписва тайно с Елизабет един съюзен договор, който уточнява подробно парите и облагите, добити от тая тъмна сделка, но не съдържа очакваната клауза за освобождаването на майка му. С нито един ред не се сещат за пленницата, която му е станала съвсем безразлична, откакто не може да му предложи нищо повече; без нея, като че тя не съществува на тоя свят, синът се споразумява с най-ожесточената неприятелка на своята майка. Нека тази жена, която му е дарила живота, бъде тъй добра да седи по-далеч от неговия живот сега, когато нищо вече не може да му даде! В същия миг, когато бива подписан договорът и отраканият син прибира парите и кучетата, преговорите с Мария Стюарт биват из един път прекъснати. Нужни ли са още вежливости към безсилна жена? По кралско поръчение бива изготвено едно сурово писмо, което в груб канцеларски тон отрича на Мария Стюарт както титлата, така и правата на шотландска кралица. След като й е отнета държавата, короната, властта и свободата, сега бездетната изтръгва и последното от своята съперница: собствения й син. Сега най-сетне тя е отмъстена окончателно.

Този триумф на Елизабет е нож в гърба за последните мечти на Мария Стюарт. След съпруга й, след брат й, след поданиците, сега от нея се отрича последният — детето от нейната плът; сега тя остава съвсем сама. Безгранично като разочарованието й е нейното възмущение. Сега вече тя ще бъде безогледна! Безогледна към всички! Тъй като детето й я отрича и тя отрича своето дете. Тъй като той е продал нейното право върху короната, сега тя продава неговото. Тя нарича Джеймз VI изроден, неблагодарен, непослушен и невъзпитан, проклина го и му заявява, че в завещанието си ще му откаже не само шотландската корона, а и правото върху английското престолонаследие. По-добре короната на Стюарт да отиде у някой чужд принц, отколкото у тоя протестант, у тоя предателски син. Тя предлага решително на Филип II правото на наследственост върху Шотландия и Англия, ако той заяви, че е готов да се бие за нейната свобода и да унищожи окончателно Елизабет, убийцата на всички нейни надежди. Какво значение имат нейната страна, нейният син! Сега тя иска само да живее, да бъде свободна и да победи! Сега вече не се плаши от нищо, дори най-голямата дързост не е достатъчно дръзка за нея. Който е загубил всичко, няма какво повече да губи.

Години, дълги години са трупали гняв и ожесточение в тая измъчена и унизена жена, години и години се е надявала и преговаряла, и спогодявала, и конспирирала, и търсила пътища на посредничество. Сега чашата прелива. Като пламък лумва най-сетне потисканата омраза към мъчителката, към узурпаторката, към тъмничарката. Не само като кралица срещу кралица, а и като жена срещу жена се нахвърля сега Мария Стюарт с последна ярост и с извадени нокти върху Елизабет. Повод за това дава една дребна случка: съпругата на Шрузбъри, коварна и злобна клюкарка, в един истеричен припадък обвинява Мария Стюарт, че поддържа нежни връзки с нейния съпруг. Това, разбира се, не е нищо друго освен дребнава слугинска клюка, самата съпруга на Шрузбъри дори не го казва сериозно, но Елизабет, винаги готова да урони пред света моралния престиж на своята съперница, веднага се погрижва тази нова скандална история да бъде разнесена подробно в чуждите дворове, също както по-рано бе изпратила до всички принцове клеветническото писание на Бюкенън с ковчежните писма. Сега Мария Стюарт кипва. Не стига значи, че са й отнели властта, свободата, последната надежда в детето й, но искат още подло да опетнят честта й; мъчат се да я приковат пред света на позорния стълб като прелюбодейка, нея, която живее без радост и без любов, уединена като монахиня! Нейната уязвена гордост се надига свирепо. Тя търси правото си и графиня Шрузбъри действително се вижда принудена да падне на колене пред нея и да опровергае тая подла лъжа. Обаче Мария Стюарт знае много добре кой е използувал лъжата, за да я оклевети, тя е почувствувала злорадата ръка на своята противница и отвръща сега открито с удар на удара, който е нанесен от тъмнината върху нейната чест. Доста дълго вече гори в душата й злобно нетърпение да каже най-сетне, като жена към жена, право в очите няколко истински думи на тая лъжедевствена кралица, която иска да бъде почитана като огледало на добродетелността. Ето защо тя й изпраща писмо, уж за да съобщи „приятелски“ какви клевети върху частния живот на Елизабет разпространява графиня Шрузбъри, в действителност обаче за да изкрещи в лицето на своята „мила посестрима“ колко малко право има тя да играе ролята на благонравна и на съдия в нравствеността. Удар след удар, като градушка, се сипе отчаяната омраза в това писмо. Тук е казано с жестока откровеност всичко, каквото една жена може да каже против друга, всички лоши качества на Елизабет биват изсъскани ехидно право в лицето й, безмилостно биват разкрити нейните най-скрити женски тайни. Мария Стюарт пише на Елизабет — уж от свидно приятелство, а в действителност за да я уязви смъртно — как графиня Шрузбъри разправяла за нея, че била толкова суетна и имала толкова високо мнение за хубостта си, като че била небесна владичица. Не се насищала на ласкателства и непрестанно принуждавала придворната си свита да й засвидетелствува прекалено възхищение, като при това в пристъпи на гняв биела придворните дами и слугините. На една счупила пръста, а друга ударила с нож по ръката, понеже прислужвала лошо на трапезата. Все пак всички тия одумки не били нищо в сравнение със страхотните разкрития върху най-интимния, плътския живот на Елизабет. Графиня Шрузбъри, пише Мария Стюарт, твърдяла, че Елизабет имала на единия крак гнойна язва — като загатва с това за сифилитичното наследство на нейния баща, — с нейната младост било свършено, била загубила способността да ражда, но въпреки това не се отказвала от похотливостта си към мъжете. Не само че спала „infinies foys“[2], с един (граф Лестър), но още търсела по всички ъгли и кътчета сладострастни удоволствия и не искала „да се откаже никога от свободата да търси все нови любовни наслади“ — „jamais perdre la liberte de nous fayre l’amour et avoir vostre plesir tousjours aveques nouveaulx amoureulx“. Тя се била промъквала нощем само по риза и наметало в стаите на мъжете и тези удоволствия й стрували скъпо. Мария Стюарт изрежда име след име и подробност след подробност. Но тя нанася на омразната си съперница и най-страшния удар върху нейната съкровена тайна: подхвърля й подигравателно (нещо, което и Бен Джонсън е разправял на всеослушание в кръчмите), че „undubitablement vous n’estiez pas comme les autres femmes, et pour ce respect c’estoit follie a tous ceulx qu’affectoient vostre mariage avec le duc d’Anjou, d’aultant qu’il ne se pourroit accomplir“[3]. Да, нека Елизабет знае, че е всеизвестна нейната страхливо пазена тайна, нейната женска недоразвитост, която й позволява само похотливост, но не истинска наслада, само повърхностна игра, но не пълно отдаване и я изключва за вечни времена от кралска женитба и майчинство. Никога на земята жена не е казвала тъй страшно голата истина на тая най-могъща жена на земята, както затворницата от своята тъмница: двадесет години замръзнала омраза, сподавен гняв и окована сила внезапно се надигат и нанасят с лъвската си лапа страшен удар в гърдите на мъчителката.

След това писмо, изпълнено с безумна ярост, не може вече и дума да става за помирение. Жената, която е написала писмото, и жената, която го е получила, не могат вече да дишат един и същи въздух, да живеят и занапред в една и съща страна. Hasta al cuchillo, както казват испанците, борба на живот и смърт остава сега единствената, последната възможност. След четвърт столетие неотстъпно, упорито дебнене и враждуване най-сетне историческата борба между Мария Стюарт и Елизабет е стигнала до върха на ножа. Контрареформацията е изчерпала всички дипломатически средства, а военните още не са готови. В Испания все още бавно и мъчно съставят своята армада, но въпреки наличието на индийските съкровища в тоя несретен двор вечно липсват пари, липсва вечно и решителност. Защо, мисли си Филип Благочестивия, който също като Джон Нокс съзира само едно богоугодно дело в премахването на някой невярващ противник, защо да не се избере по-евтиният път и да не се подкупят неколцина убийци, които да очистят набързо от пътя Елизабет, покровителката на еретиците? Епохата на Макиавели и неговите ученици не е особено обременена с морални скрупули, когато се касае за власт, а тук е сложено на карта едно необозримо решение — вяра срещу вяра, юг срещу север — и един-единствен удар с меч в сърцето на Елизабет може да спаси света от еретичеството.

Достигне ли веднъж политиката най-високия градус на страстта, тогава се изпаряват всички нравствени и правни опасения, тогава изчезва и последното съображение за благоприличие и чест, тогава дори подлото убийство бива смятано за велико пожертвувателно дело. Благодарение на анатемата са били обявени за незабранен дивеч през 1570 година Елизабет и през 1580 година принц Орански[4], двамата главни врагове на католичеството; а откак папата тържествено е окачествил като похвално дело заколването на шест хиляди люде, Вартоломеевата нощ, оттогава всеки католик знае, че ще извърши само едно богоугодно дело, ако по подъл начин премахне от света някого от тия вечни врагове на вярата. Един смел и як удар, един бърз изстрел от пищов и Мария Стюарт ще излезе от затвора и ще изкачи стъпалата на престола, а Англия и Шотландия ще бъдат обединени в истинската вяра. При такъв голям залог в играта няма бавене и суетене: испанското правителство провъзгласява с пълно безсрамие коварното убийство на Елизабет за своя политическа кралска и държавна акция. Испанският посланик Мендоза нарича неведнъж в своите депеши убийството на кралицата, „killing the Queen“, желателно деяние, испанският управител на Нидерландия, дук Алба, дава изрично своето съгласие, а Филип II, господар на двата свята, написва собственоръчно върху плана за убийството, че „се надява на божията помощ“. Развръзката се търси сега не вече с похватите на дипломацията, не в ясна, открита война, а с гол нож, с меч на убиец. И тук, и там са единодушни в метода: в тайния кабинет в Мадрид бива решено убийството на Елизабет и одобрено от краля, в Лондон пък Сесил, Уолсингъм и Лестър са единодушни, че трябва да се свърши насилствено с Мария Стюарт. Сега вече няма връщане и друг изход: само с кръв може да се тегли чертата под отдавна пресрочената сметка. Сега се касае само за едно — кой ще действува по-бързо — Реформацията или Контрареформацията, Лондон или Мадрид. Дали Мария Стюарт ще бъде премахната преди Елизабет, или Елизабет преди Мария Стюарт.

[1]

О, господи боже, надявам се на теб,

о, скъпи Исусе, избави ме сега.

В тежък гнет, в горка мъка за тебе копнея;

страдаща, ридаеща, и коленопреклонна

те обожавам и моля, избави ме сега.

↑

[2] Безброй пъти (фр.). — Бел.пр. ↑

[3] Несъмнено вие не сте като другите жени и поради това е глупаво да се поддържа идеята за вашия брак с дука на Анжу, след като брачният съюз не може да бъде консумиран (фр.). — Бел.р. ↑

[4] Вилхелм Орански (1533–1584) — организатор на освобождаването на Холандия от испанците и пръв неин владетел. Убит от католически агент. — Бел.р. ↑

Свършва се
Септември 1585 до август 1586

„Трябва най-сетне да се свърши“ — „The matter must come to an end“ — в тая твърда като стомана формула резюмира един нетърпелив Елизабетин министър чувството на цялата страна. Един народ, един човек не понася нищо друго тъй мъчно, както продължителната несигурност. Убийството на другия първоратник на реформацията, принц Орански, през юни 1584 година от един католически фанатик е показало ясно на Англия за кого е отреден следващият удар с нож и все по-бързо сега се редят заговор след заговор; тогава не остава нищо друго, освен най-сетне да се свърши с пленницата, от която изхожда това опасно размирие. Трябва най-сетне „злото да се изкорени“! През септември 1584 година протестантските лордове и държавни служители се събират почти в пълен състав на „association“ и се задължават не само „в присъствие на всевечния бог, под честна дума и клетва да осъдят на смърт всяко лице“, което ще участвува в заговор срещу Елизабет, но така също да държат лично отговорен „всеки претендент, в полза на когото конспирират тези хора“. След това парламентът облича тия решения в законна форма, в един акт за сигурност на височайшата особа на кралицата — „act for the security of Queen’s Royal Person“. Всеки, който е взел участие в атентат срещу кралицата или — този пасаж е важен — го е одобрил по принцип, ще стои отсега нататък под заплахата на брадвата. Освен това бива постановено, че „всяко лице, обвинено в заговор срещу кралицата, следва да бъде съдено от съд, съставен от двадесет и четирима заседатели, назначени от короната“.

С това на Мария Стюарт е дадено да разбере ясно две неща. Първо, че в бъдеще нейният кралски сан не може вече да я закриля от публично обвинение, второ, че един успешен атентат срещу Елизабет няма по никакъв начин да бъде изгоден за нея, а безмилостно ще я качи на ешафода. Това прилича на последен тръбен призив, който подканя упорито отбраняваща се крепост да се предаде. Всяко по-нататъшно двоумение ще бъде в ущърб на пощадата. Сумракът и двусмислието между Елизабет и Мария Стюарт не съществуват вече, сега духа остър студен вятър. Сега най-сетне всичко е ясно.

Мария Стюарт скоро ще разбере и по други мерки, че времето на вежливите писма и на дворцовото лицемерие е свършило и че десетилетната борба е стигнала до своята последна фаза, която не ще позволи никаква пощада — hasta al cuchillo. Защото след всички тия атентати английският двор е решил да пипне по-яко Мария Стюарт за шията и да й отнеме веднъж завинаги всяка възможност за по-нататъшно конспириране и интригантствуване. Шрузбъри, който като джентълмен и важен сановник е бил твърде снизходителен тъмничар, бива „released“ от тая длъжност — думата „освободен“ добива тук буквален смисъл — и той действително благодари коленопоклонно на Елизабет, че най-сетне, след петнадесет години неприятности, отново го прави свободен човек. На негово място бива назначен един фанатичен протестант, Еймиъс Поулет. И сега за пръв път Мария Стюарт може с право да говори, че се намира под робство, под „servitude“, защото вместо любезен пазач на нея е определен неумолим тъмничар.

Еймиъс Поулет, изпечен пуритан, един от ония свръхправедни праведници, каквито изисква библията, но бог не обича, съвсем не крие намерението си да направи тежък и нерадостен живота на Мария Стюарт. С пълно съзнание, дори с радост и гордост поема той задължението да я лиши безогледно от всички облаги. „Не ще моля никого за пощада — пише той на Елизабет — ако по някакъв предателски или хитър начин тя се изплъзне от ръцете ми, защото това би могло да се случи само благодарение на груба немарливост от моя страна.“ Със студена и ясна систематичност, като истински човек на дълга той поема надзора и обезвредяването на Мария Стюарт и смята това за отредена му от бога житейска задача. Този строг човек не ще има занапред никакво друго честолюбие, освен да изпълнява примерно своя дълг на тъмничар, никакво изкушение не може да доведе до падение тоя Катон, никакъв трепет на топлина не ще разколебае някога, макар и само за миг, неговата вдървена, леденостудена осанка. За него тази болна, уморена жена не е принцеса, чиято злочестина повелява страхопочит, а само неприятелка на неговата кралица, която трябва да бъде обезвредена като антихрист на истинската вяра. Това, че тя е изнемощяла и поради ревматичните си крака мъчно може да ходи, той означава цинично като „изгода за пазача й, който няма защо много да се тревожи, че би могла да побегне“. Точка по точка, с нескрито злорадство от собствената си вещина изпълнява той своя дълг на тъмничар и всяка вечер като чиновник записва старателно своите наблюдения в една книга. И макар световната история да е познавала и по-жестоки, по-брутални, по-озлобени, по-несправедливи тъмничари, отколкото е бил тоя архиправедник, едва ли е имало друг, който да е умеел тъй добре да превърне своя дълг в чиновническо удоволствие. Най-напред биват безмилостно срутени всички подземни канали, които досега бяха давали възможност на Мария Стюарт да се свързва сегиз-тогиз с външния сеят. Петдесетина войници пазят сега денем и нощем всички ходове към замъка; на прислугата, която преди можеше да се разхожда безпрепятствено в съседните села и да предава устни и писмени сведения, също бива отнета всякаква свобода на движение. Лице от домакинството може да напуска замъка само след предварително разрешение и придружено от войници; раздаването на милостиня на бедните от околността, извършвано лично от Мария Стюарт, бива прекратено; прозорливият Поулет правилно е съзрял тук едно средство — чрез тия благочестиви подаяния бедните люде да бъдат спечелени за контрабандата. И строгите мерки следват сега една след друга. Бельо, книги, всякакъв вид пратки биват претърсвани като в днешна митница, благодарение на един все по-пълен контрол бива задушена всяка кореспонденция. Нау и Кърл, двамата секретари на Мария Стюарт, бездействуват сега в стаите си. Те нямат вече писма за писане. В тая изоставеност на Мария Стюарт не се процежда капка надежда, не прониква вече никаква вест нито от Лондон, нито от Шотландия, нито от Рим и Мадрид. И скоро Поулет я лишава и от последната й радост: нейните шестнадесет коня трябва да останат в Шефилд, свършено е с любимия лов и с ездата за разтуха. Жизненият простор се е стеснил съвсем в течение на тая последна година, пленничеството на Мария Стюарт под надзора на Еймиъс Поулет заприличва все повече — мрачно предчувствие — на затвор, на ковчег.

Заради честта си Елизабет би трябвало да избере някой по-мек тъмничар за своята посестрима-кралица. Но заради сигурността си — трябва с досада да признаем това — тя не е могла да намери друг, по-благонадежден от тоя студен калвинист. Поулет изпълнява образцово възложената му задача да изолира Мария Стюарт от света. След няколко месеца тя е отделена херметически, като под стъклен капак, от външния свят, в нейния затвор не прониква нито писмо, ни казана дума. Елизабет има основание да бъде спокойна и доволна от своя предан служител и тя действително ще благодари с възторжени слова на Еймиъс Поулет за неговата превъзходна служба: „Ако знаехте, драги ми Еймиъс, с каква благодарност посрещам и признавам вашите умни заповеди и сигурни мерки в тази опасна и трудна задача, то това би облекчило вашите грижи и би възрадвало сърцето ви.“

Но — странно защо — Елизабетините министри Сесил и Уолсингъм не чувствуват отначало голяма признателност към усърдието на тоя „precise fellow“, тоя прекалено строг Еймиъс Поулет. Защото това пълно уединение на пленницата противоречи по един парадоксален начин на техните най-съкровени желания. Те съвсем не желаят на Мария Стюарт да бъде отнета всякаква възможност за конспириране, Поулет със своя строг надзор да я пази от нейните собствени непредпазливости, тъй като Сесил и Уолсингъм не желаят една невинна, а една виновна Мария Стюарт. Те, обратно, жадуват тая, в която съзират вечната причина за всички размирици и заговори в Англия, да продължава да конспирира и да се заплете най-сетне в смъртоносната мрежа. Те искат тази работа да се свърши, „the matter to an end“, искат съдебен процес за Мария Стюарт, нейното осъждане, нейното посичане. Обикновеното затворничество не им е достатъчно вече. За тях няма друга сигурност, освен окончателното премахване на шотландската кралица и за да доведат работата дотам, трябва от своя страна да се потрудят да я примамят изкуствено в някакъв комплот, както Еймиъс Поулет се е потрудил със своите строги мерки да я откъсне от всякакво съучастие. Онова, от което се нуждаят за тая цел, е заговор срещу Елизабет и явното, доказано съдействие на Мария Стюарт в тоя комплот.

Заговорът против живота на Елизабет обаче и без това е налице. Защото той е в ход, бихме казали, непрестанно. Филип II е основал на сушата редовна противоанглийска заговорническа централа, в Париж се е установил Моргън, довереният човек и таен агент на Мария Стюарт, и непрекъснато организира опасни подстрекателства срещу Англия и Елизабет, плащайки с испански пари. Там постоянно биват привличани млади хора, с посредничеството на испанския и френския посланици се сключват тайни съглашения между недоволните католически благородници в Англия и държавните канцеларии на Контрареформацията. Само едно нещо не знае Моргън, именно, че Уолсингъм, един от най-способните и най-безскрупулни полицейски министри през всички времена, е настанил в канцеларията му, под маската на ревностни католици, неколцина от своите шпиони и че тъкмо онези куриери, които Моргън смята за най-благонадеждни, са купени и плащани от Уолсингъм. Всичко, каквото се върши за Мария Стюарт, бива издавано на Англия, преди още планът да бъде изпълнен, и така в края на 1585 година английският кабинет знае — кръвта на последния заговорник още не е изсъхнала на ешафода, — че пак е в ход нова акция против живота на Елизабет. Уолсингъм знае име по име всички католически благородници в Англия, привлечени и спечелени от Моргън за заемането на престола от Мария Стюарт. Той трябва да протегне ръка и да разкрие своевременно заговора, като подложи съучастниците на мъчения чрез разпъване с въжета или държане над огън.

Обаче техниката на този рафиниран полицейски министър е значително по-далновидна и по-подла. Действително той би могъл още сега с един замах да задуши заговора. Но политически за него няма никаква полза от това да заповяда да разчекнат неколцина благородници или авантюристи. Защо да отсекат пет или шест глави от хидрата на тия вечни заговори, щом незабавно и постоянно й израстват нови? Carthaginem esse delendam — Картаген трябва да бъде разрушен — ето девизът на Сесил и Уолсингъм: трябва да се свърши със самата Мария Стюарт и като повод за това трябва да им послужи не някаква безобидна, а широко разклонена, доказано престъпна акция в полза на пленницата. Ето защо наместо прибързано да задуши в зародиш тъй наречения заговор на Бебингтън, Уолсингъм прави всичко възможно, за да го остави изкуствено да се разшири: той го наторява с благосклонност, подхранва с пари, насърчава с привидно нехайство. Благодарение само на неговото провокаторско умение дилетантското съзаклятие на неколцина провинциални благородници срещу Елизабет се превръща постепенно в прословутия Уолсингъмов комплот за окончателно премахване на Мария Стюарт.

За това легално убийство на Мария Стюарт посредством парламентарните параграфи са необходими три етапа. Първо, заговорниците трябва да бъдат докарани дотам, че да подготвят доказуем атентат срещу Елизабет. Второ, те трябва да бъдат подтикнати да уведомят изрично Мария Стюарт за своето намерение. Трето — обаче най-трудното — самата Мария Стюарт трябва да бъде подмамена да одобри изрично и писмено плана на убийството. Защо да се убива една невинна без явен повод? Това би било крайно неприятно за честта на Елизабет пред света. По-добре да бъде направена изкуствено виновна, по-добре коварно да бъде пъхнат в ръката й ножа, с който тя самата ще се убие.

Този комплот на английската държавна полиция срещу Мария Стюарт започва с низостта, че изведнъж облекчават положението на пленницата. На Уолсингъм навярно не е струвало много труд да увещае благочестивия пуритан Еймиъс Поулет, че е по-добре да подмамят Мария Стюарт в някакъв заговор, вместо да я бранят от всякакви изкушения. Защото Поулет внезапно променя тактиката си според генералщабния план на английската полиция: неумолимият досега пазач се явява един ден пред Мария Стюарт и най-любезно я уведомява, че възнамеряват да я преместят от Тътбъри в Чартли. Мария Стюарт, съвсем неспособна да прозре машинациите на своите неприятели, не може да скрие искрената си радост. Тътбъри е мрачен замък, по-скоро затвор, отколкото замък: Чарли, наопаки, не само е разположен по-хубаво и по-открито, но и наблизо — сърцето на Мария Стюарт започва да бие по-бодро при тая мисъл — живеят католически семейства, които са настроени дружелюбно към нея и от които може да се надява на помощ. Там най-сетне отново ще може да язди и да ходи на лов, там може би ще получава сведения от своите роднини и приятели отвъд морето и чрез решителност и хитрост ще добие онова, което сега е всичко за нея: свободата.

И ето — една сутрин Мария Стюарт остава смаяна. Тя просто не смее да повярва на очите си. Като с магия е разбита страшната власт на Еймиъс Поулет. До нея е стигнало писмо, тайно шифровано писмо, първото след седмици, след месеци на пълно уединение. О, каква ловкост от страна на приятелите, предпазливите и умни приятели, които най-сетне отново са намерили начин да измамят неуморимия пазач Еймиъс Поулет! Каква неочаквана милост: тя не е откъсната вече от света, може да почувствува приятелство, интерес, съчувствие, може да узнава отново всички планове и приготовления, пуснати в ход за нейното освобождение! Все пак някакъв загадъчен инстинкт кара Мария Стюарт да бъде още предпазлива, тя отговаря на писмото на своя агент Моргън с настойчивото предупреждение: „Пазете се много да не се месите в неща, които биха могли да ви уличат и да засилят подозрението, което питаят тук към вас.“ Ала нейното недоверие се разпръсва, когато скоро след това узнава какво гениално средство са открили нейните приятели — в същност нейните убийци, за да й доставят безпрепятствено писмата. Всяка седмица от близката пивоварна се набавя по една бъчвичка бира за прислужниците на кралицата и на нейните приятели навярно се е удало да склонят коларя всеки път да пуска в пълната бъчвичка една запушена дървена бутилка; в това издълбано дърво са скрити тайните писма на кралицата. Връзката се развива сега безукорно и редовно като нормална пощенска служба. Този доблестен мъж — в донесенията го наричат „the honest man“ — докарва всяка седмица бирата със скъпоценното съдържание в замъка, ключарят на Мария Стюарт изважда в зимника бутилката и я пуска пак в празната бъчвичка, напълнена с нова поща. Добродушният колар няма право да се оплаква, тъй като контрабандата му донася двойна печалба. От една страна е скъпо платен от чуждестранните приятели на Мария Стюарт, а от друга пък пресмята на домоуправителя бирата на двойна цена.

За едно обаче не се досеща Мария Стюарт, а именно, че този почтен колар печели и трети път от своя тъмен занаят. Защото освен това той е платен и от английската държавна полиция, и, разбира се, Еймиъс Поулет знае цялата работа. Тази бирена поща не е измислена от приятелите на Мария Стюарт, а от Гифърд, шпионин на Уолсингъм, който пред Моргън и пред френския посланик се е препоръчал като доверено лице на пленницата; благодарение на това — неизмерима изгода за полицейския министър — непрекъснатата тайна кореспонденция на Мария Стюарт стои под контрола на нейните политически врагове. Всяко писмо до Мария Стюарт и от Мария Стюарт, преди да бъде пуснато в бирената бъчвичка и преди да излезе от бирената бъчвичка, бива пипнато от шпионина Гифърд, дешифрирано незабавно от Томас Филипс, секретар на Уолсингъм, и тези копия, с още незасъхнало мастило, заминават за Лондон. Едва след това биват доставени безукорно точно на Мария Стюарт и на френското посолство, така че измамените не се усъмняват нито за миг и продължават безгрижно кореспонденцията.

Страхотно положение. Двете страни се радват, че взаимно се мамят. Мария Стюарт си отдъхва. Надхитрен е най-сетне този студен, недостъпен пуритан Поулет, който преглежда къс по къс бельото и разрязва всяка подметка, който се отнася към нея като опекун и я държи затворена като престъпница. Ако само подозираше, казва си тя с усмивка, че напук на всички войници, уединения и хитрувания тя всяка седмица получава важни сведения от Париж, Мадрид и Рим, че нейните агенти работят усърдно и вече са приготвени войски, флоти и мечове за нея! Може би понякога радостта говори прекалено непредпазливо, прекалено ясно от нейните очи, защото Еймиъс Поулет подигравателно отбелязва в дневника си повишеното й задоволство и добро самочувствие, откак тя храни душата си с тая отрова на надеждата. Но колко по-оправдана е тънката усмивка на неговите студени устни, когато всяка седмица вижда да пристига почтения колар с пресния запас бира, когато злобно наблюдава как всеки път усърдният домакин на Мария Стюарт бързо търкаля бъчвата надолу към тайния зимник, дето незабелязано ще извади скъпоценното писмовно съдържание. Защото това, което ще прочете сега Мария Стюарт, отдавна е предварително прочетено от английската полиция, Уолсингъм и Сесил седят в своите държавни кресла в Лондон и пред тях на масата лежат дословни преписи от тайната кореспонденция на Мария Стюарт. Те узнават от тях, че Мария Стюарт предлага на Филип II Испански шотландската корона и престолонаследието на Англия, ако той й помогне да възвърне свободата си — подобно писмо, усмихват се ехидно те, може един ден да послужи за усмиряване на Джеймз VI, ако постъпят прекалено сурово с майка му. Те прочитат, че Мария Стюарт в собственоръчни припрени писма до Париж изисква непрекъснато за нейна защита в Англия да дебаркират испански войски. Наистина и това би могло да послужи за възбуждане на съдебен процес. Но най-важното, същественото, на което те се надяват и от което се нуждаят за повдигане на обвинение, за жалост още не може да се открие в тия писма, а именно, че Мария Стюарт е одобрила някакъв план за убийството на Елизабет. Тя още не се е провинила в смисъла на закона, за да може да бъде пусната в движение смъртоносната машина на съдебния процес, все още липсва една-единствена мъничка бурмичка, липсва „consent“, т.е. изрично съгласие на Мария Стюарт за убийството на Елизабет. Уолсингъм, този опасен майстор в своя занаят, се залавя решително да намери и завинти тая последна необходима бурмичка. И с това започва една от най-неправдоподобните и все пак документално установена подлост в световната история — провокаторският трик на Уолсингъм: да направи Мария Стюарт съмишленица на едно изфабрикувано от самия него престъпление, тъй наречения Бебингтънов заговор, който в действителност е бил Уолсингъмов заговор.

Планът на Уолсингъм трябва да бъде наречен майсторски — успехът е доказал това. Но онова, което го прави толкова отвратителен, което и днес още, след стотици години, кара душата да се потърсва от погнуса, е, че за тази своя низост Уолсингъм си е послужил тъкмо с най-чистата сила на човечеството: с доверчивостта на млади романтични същества. Антъни Бебингтън, избран в Лондон като оръдие за умишленото подхлъзване на Мария Стюарт, има право да бъде гледан от нас със съчувствие и възхита, защото е пожертвувал живота и честта си за осъществяване на един най-благороден порив. Дребен благородник от добро семейство, състоятелен и женен, този млад мечтателен човек живее честито с жена си и детето си в своето имение Личфийлд, съвсем близо до Чартли — и сега от един път разбираме защо Уолсингъм е избрал тъкмо Чартли за местопребиваване на Мария Стюарт. Отдавна вече неговите шпиони са му съобщили, че Бебингтън е убеден католик, готов да се жертвува привърженик на Мария Стюарт и че същият вече няколко пъти й е услужвал при тайното пренасяне на нейните писма: предимство на благородната младеж е да бъде искрено потресена от нечия трагична участ. Такъв простодушен идеалист, проникнат всецяло от своята чиста безразсъдност, може да услужи на един Уолсингъм хиляди пъти по-добре, от когото и да било платен шпионин, защото на него кралицата ще се довери по-лесно. Тя знае: не жажда за печалба, а още по-малко някаква лична привързаност подтиква тоя честен, може би малко занесен благородник към неговата рицарска услуга. Това, че някога като паж в замъка на Шрузбъри лично е опознал и обикнал Мария Стюарт, сигурно е романтично украсена измислица; по-вероятно е, че никога не се е срещал с нея и служи на тая жена, в която вижда законна кралица на Англия, само от удоволствие към службата, от благоверност към католическата църква, от някакво мечтателно влечение към опасни приключения. Простодушен, непредпазлив и словоохотлив, като всички пламенни люде, той търси сред своите приятели съмишленици за делото на Мария Стюарт и неколцина млади католически благородници му дават подкрепата си. Чудновати лица се събират на усърдни разговори около него: един фанатичен свещеник на име Балърд, някой си Севидж, един безумен смелчага, и още неколцина простодушни и безразсъдни млади благородници, които са чели прекалено прилежно Плутарх и мечтаят смътно за подвизи. Но скоро в съюза на честните се явяват неколцина мъже, които са много по-решителни от Бебингтън и неговите приятели, най-вече онзи Гифърд, когото Елизабет по-късно ще възнагради за услугите с годишна рента от сто фунта. На тях им се струва недостатъчно да спасят затворената кралица. Те настояват със забележително нетърпение за несравнено по-опасно дело — за убиване на Елизабет, за премахване на „узурпаторката“.

Тези смели и свръхрешителни приятели, разбира се, не са нищо друго освен платени полицейски шпиони на Уолсингъм, които безскрупулният министър е вмъкнал в тайния съюз на младите идеалисти не само за да бъде посвещаван своевременно във всички техни планове, но преди всичко — за да тласне фантазьора Бебингтън много по-далече, отколкото той самият в същност иска. Защо Бебингтън (документите не оставят никакво съмнение) първоначално не е кроил с приятелите си нищо друго освен, без да се отдалечават от Личфийлд, със смело нападение през време на лов или при друг някакъв случай да освободят Мария Стюарт от пленничество; едно тъй неморално деяние, каквото е убийството, не е било в никакъв случай замислено от тая политически екзалтирана, но напълно човеколюбива натура.

Обаче едно обикновено отвличане на Мария Стюарт не е това, от което се нуждае Уолсингъм за своите цели, защото то не може да му даде желания повод за повдигане на обвинение в смисъл на закона. Той се нуждае от нещо повече за тъмните си цели, нуждае се от истински комплот за убийство. И кара своите подли agents provocateurs да настояват и настояват дотогава, докато най-сетне Бебингтън и неговите приятели действително одобряват необходимия на Уолсингъм атентат срещу Елизабет. Испанският посланик, който е в постоянна връзка със заговорниците, съобщава на 12 май на крал Филип II радостния факт, че четирима видни католически благородници, които имат достъп в палата на Елизабет, са положили клетва да я погубят с отрова или меч. Виждаме, че тия agents provocateurs са работили добре. Най-сетне инсценираният от Уолсингъм комплот за убийството е в ход.

С това обаче е свършена само първата част на задачата, която си е поставил Уолсингъм. Примката е закачена само на единия край, сега трябва да се завърже и другият. Комплотът за убийството на Елизабет е изграден, сега започва мъчната работа — в него да бъде включена Мария Стюарт и да се изтръгне от недосетливата пленница тъй необходимото „consent“. Ето защо Уолсингъм отново свирва на своите агенти-провокатори. Той изпраща хората си в централата на католическата конспирация, в Париж при Моргън, главния агент на Филип II и Мария Стюарт, за да се оплачат там, че Бебингтън и неговите сподвижници подловили работата много хлабаво. Не искали да пристъпят както трябва към убийството, само се двоумели и суетели. Било безусловно нужно тия незрели и несмели момчета да бъдат окуражени в интерес на светото дело; това обаче могло да стане само ако Мария Стюарт им каже няколко насърчителни думи. Щом веднъж Бебингтън се увери, че неговата високоуважавана кралица одобрява убийството, той несъмнено ще пристъпи незабавно към работа. Ето защо за успеха на великото дело било крайно необходимо, така настояват шпионите пред Моргън, той да накара Мария Стюарт да пише няколко насърчителни думи на Бебингтън.

Моргън се двоуми. Изглежда, че в един ясен миг той е прозрял играта на Уолсингъм. Обаче агент-провокаторите продължават да настояват, че в случая се касае само за няколко формални реда. Най-сетне Моргън отстъпва; но за да я предпази от каквато и да била непредпазливост, той написва предварително на Мария Стюарт текста на писмото до Бебингтън. И кралицата, която се доверява изцяло на своя агент, преписва дословно това писмо до Бебингтън.

Търсената от Уолсингъм връзка между Мария Стюарт и заговорниците е най-сетне благополучно установена. Отначало предвидливостта на Моргън се оказва уместна, защото първото писмо на Мария Стюарт до нейните помощници, въпреки цялата негова топлота, е необвързващо и неуличително. Уолсингъм обаче има нужда от непредпазливости, от ясни признания и от нескрито „consent“ за кроения атентат. По негово нареждане агентите му незабавно се прехвърлят на другото крило. Гифърд увещава несретния Бебингтън, че сега, когато кралицата му е разкрила тъй чистосърдечно своето доверие, негов безусловен дълг е и той да я посвети с пълно доверие в своите намерения. Едно толкова опасно начинание, каквото е атентатът срещу Елизабет, не бива да се предприема без съгласието на Мария Стюарт; та за какво имат тоя сигурен път чрез добродушния колар, ако не за това — да бъдат безпрепятствено уговаряни с нея всички подробности и да бъдат получавани нейните нареждания? Бебингтън, истински глупак, повече дързък, отколкото разсъдлив, влиза с двата крака в клопката. Той изпраща дълго писмо до своята tres chere souveraine, което разкрива най-подробно готовите планове. Защо злочестата жена да не се радва? Защо да не знае предварително, че часът на нейното освобождение е близо? Най-невинно, като че ли ангелски куриери ще занесат по невидими пътища неговите думи на Мария Стюарт, и съвсем без да мисли, че шпиони и агенти дебнат смъртоносно всяка негова дума, клетият глупак обяснява в дълго писмо военния план на заговорниците. Съобщава, че самият той с десетина благородници и стотина помагачи ще нападне смело Чартли и ще я извади от там, докато в същото време в Лондон шестима благородници, всички до един негови добри, надеждни приятели и предани на католическото дело, ще премахнат „узурпаторката“. Пламенна решителност, пълно съзнание за лична опасност блика от това безумно откровено писмо, което наистина може да бъде четено само с умиление. И би трябвало човек да има студено сърце и бедна, трезва душа, та от страхлива предпазливост да остави без отговор и насърчение едно подобно признание за рицарска готовност.

На тая пламенност на сърцето, на тая често изпитана непредпазливост у Мария Стюарт разчита Уолсингъм. Ако тя узнае и одобри това Бебингтъново предизвестие за тъкменото убийство, то тогава той ще е постигнал целта си. Тогава Мария Стюарт ще направи излишен труда да я убиват тайно. Тогава тя самата ще сложи примката на шията си.

Съдбоносното писмо е заминало, шпионинът Гифърд го е предал незабавно в държавната канцелария, там старателно са го дешифрирали и преписали. Външно неповредено, то бива изпратено на нищо неподозиращата жена по обикновения път през бирената бъчва. На 10 юли то е в ръцете на Мария Стюарт, а в Лондон — също така развълнувани чакат двама мъже — Сесил и Уолсингъм, изобретателите, ръководителите на тоя комплот за убийство из засада — дали и как ще отговори тя? Настъпил е мигът на най-високото напрежение, трепетната секунда, когато рибата вече подръпва стръвта: ще захапе ли? Ще я пусне ли? Моментът е страшен, но въпреки всичко: ние можем по желание да се възхищаваме или да се възмущаваме от политическия метод на Сесил и Уолсингъм. Защото, колкото и гнусни да са средствата, които употребява за унищожението на Мария Стюарт, държавникът Сесил все пак служи на една идея: премахването на ненавистната неприятелка на протестантизма е за него неотложна държавно-политическа необходимост. А от Уолсингъм, от един полицейски министър мъчно бихме могли да изискваме да се откаже от шпионажа и да си служи изключително с морални методи.

Ами Елизабет? Тя, която при всяка друга постъпка в своя живот поглежда плахо към потомството, знае ли тя, че тук, зад кулисите, се строи една смъртоносна машина, по-коварна и по-опасна от всякакъв ешафод? С нейно знание и по нейна воля ли държавните съветници вършат тия отвратителни машинации? Каква роля — този въпрос трябва да бъде зададен — е играла кралицата на Англия в окаяния комплот срещу своята съперница?

Отговорът не е труден: двойна роля. Наистина ние имаме ясни доказателства, че Елизабет е знаела за всички тези машинации на Уолсингъм, че от началото до края, стъпка по стъпка и подробност по подробност е търпяла тя провокаторските похвати на Сесил и Уолсингъм, одобрявала ги е и може би с удоволствие ги е насърчавала; историята никога не ще я оправдае от вината, че спокойно е гледала и може би дори съдействувала поверената й пленница коварно да бъде подмамена към собствената си гибел. И все пак — трябва непрекъснато да повтаряме това — Елизабет не би била Елизабет, ако бе действувала прямо. Способна на лъжа, на преструвка, на измама, тази най-забележителна от всички жени съвсем не е била безсъвестна и никога не се е показвала прямо неморална и невеликодушна. В решителни мигове известно благородство на сърцето добива власт над нея. И този път ние пак долавяме в нея известно нежелание да чака облаги от такива недостойни похвати. Защото неочаквано, докато нейните собствени служители заплитат жертвата в мрежата си, в нейното държание настъпва изненадващ обрат в полза на застрашената. Тя повиква френския посланик, който препредава цялата кореспонденция на Мария Стюарт от и за Чартли, без да подозира, че използува като куриери в тая работа подкупените подлеци на Уолсингъм. „Господин посланик — казва му тя кратко и ясно, — вие влизате твърде често във връзка с шотландската кралица. Но, вярвайте ми, аз зная всичко, каквото става в моето кралство. Аз самата бях затворница по времето, когато моята посестрима управляваше като кралица, и зная много добре какви изкуствени пътища намират затворниците, за да спечелят на своя страна прислугата и да получават тайни сведения.“ С тия думи Елизабет е успокоила съвестта си. Тя е предупредила открито и ясно френския посланик, а заедно с това и Мария Стюарт. Казала е толкова, колкото е имала право да каже, без да издаде своите хора. Ако сега Мария Стюарт не се откаже от намисленото, то тя ще може все пак да си умие невинно ръцете и да каже гордо: аз я предупредих в последния миг.

Но Мария Стюарт не би била Мария Стюарт, ако бе позволила да я предупреждават и разколебават, ако поне веднъж бе действувала предпазливо и обмислено. Наистина в началото тя одобрява писмото на Бебингтън само с един ред, който, както съобщава дълбоко разочарованият пратеник на Сесил, още не издава „her very heart“ — нейното съкровено отношение — към плана на убийството. Тя се колебае, двоуми се дали да се довери, а и нейният секретар Нау настойчиво я съветва да не дава писмено съгласие за една тъй компрометираща работа. Но планът е твърде съблазнителен, зовът твърде примамлив, за да може Мария Стюарт да противостои на своето съдбоносно желание да конспирира и съзаклятничи. „Elle s’est laissee aller a l’acoepter“ — „тя се съгласи“ — отбелязва Нау с явно неудоволствие. Тя се затваря цели три дни със своите тайни секретари Нау и Кърл в стаята си и отговаря подробно, точка по точка на отделните предложения. На 17 юли, няколко дни след като е получила писмото на Бебингтън, нейният отговор бива изпратен по обичайния път през бирената бъчва.

Обаче този път злощастното писмо няма да стигне далеч. То въобще не стига до Лондон, дето обикновено тайната кореспонденция на Мария Стюарт бива дешифрирана в държавната канцелария. Защото в нетърпението си да узнаят по-рано решението, Сесил и Уолсингъм изпращат предварително в Чартли натоварения с дешифрирането секретар Филипс да преведе писмото, тъй да се рече, още от мокрия лист. По една странна случайност — излязла да се поразходи с колата, Мария Стюарт съглежда тоя пратеник на смъртта. Непознатият посетител обръща вниманието й. Но тъй като покритият с белези от шарка грозен момък (тя описва лицето му в едно писмо) я поздравява с лека усмивка — той не може да прикрие злорадството си, — замаяна от надежди Мария Стюарт мисли, че той е пратеник на нейните приятели, промъкнал се тук, за да проучи почвата за кроеното освобождение. Но Филипс е дошъл да проучи нещо много по-опасно. Едва дочакал да извадят писмото й от бирената бъчва, той веднага се залавя алчно да го дешифрира. Плячката е уловена, трябва сега колкото е възможно по-бързо да бъде изкормена. Изречение след изречение бива бързо разчетено. Отначало се касае само за общи думи. Мария Стюарт благодари на Бебингтън и прави три различни предложения за нападението, което трябва насилствено да я извади от Чартли. Това е интересно за шпионина, но то още не е важното, меродавното. После обаче сърцето на Филипс внезапно спира от злорадство: най-сетне той е стигнал до онова място, което съдържа черно на бяло отдавна желаното и изтръгнато от Уолсингъм „consent“ на Мария Стюарт за убийството на Елизабет. Защото Мария Стюарт отговаря хладно и по същество на Бебингтъновото известие, че шестима благородници ще убият Елизабет в палата й със следното нареждане: „Тогава, значи, шестимата благородници трябва да пристъпят към работа и да се даде поръчение след приключване на тая задача да бъда тутакси извадена оттук… преди още моят пазач да бъде уведомен за това.“ Повече не е било нужно. С това Мария Стюарт е издала своето съкровено желание — „her very heart“, — тя е одобрила плана за убийството, сега най-после полицейският заговор на Уолсингъм е успял. Ръководителите и помощниците, господари и служители си честитят един на друг и стискат мръсните си ръце, които скоро ще бъдат опетнени с кръв. „Сега вие притежавате достатъчно от нужните ви книжа“ — пише тържествуващ Филипс, оръдието на Уолсингъм, до своя господар Еймиъс Поулет, който предугажда, че скоро, след обезглавяване на жертвата, ще бъде освободен от своята тъмничарска служба и също изпада в някаква просто благочестива възбуда. „Бог благослови моите усилия — пише той — и аз се радвам, че ме възнаграждават така за тая ми вярна служба.“

Сега, когато райската птица е влязла в мрежата, Уолсингъм в същност не би трябвало да се бави повече. Неговият план е успял, мръсната работа е свършена, но сега той е толкова сигурен в работата си, че не може да не си позволи мрачното удоволствие да си поиграе още няколко дни със своите жертви. Нарежда да предадат безпрепятствено на Бебингтън това (отдавна преписано) писмо от Мария Стюарт; не може да има вреда, мисли си Уолсингъм, ако той отговори и по тоя начин увеличи с още един лист досието на обвинението. Ала междувременно Бебингтън трябва да е разбрал по някакъв признак, че нечие злобно око наднича в тайната му. Безумен страх връхлита внезапно дръзновения мъж, защото и най-храбрият чувствува нервите си да треперят, когато бъде сграбчен от някаква невидима, неуловима опасност. Той тича насам-натам като подгонен плъх. Яхва коня си и препуска далеко навътре в страната, за да избяга. После изведнъж се връща в Лондон и се явява — момент като у Достоевски — точно пред тоя човек, който си играе с неговата съдба, пред Уолсингъм: непонятно и все пак понятно бягство на един объркан човек при неговия най-опасен враг. Той навярно иска да узнае от Уолсингъм дали таят вече някакво подозрение към него. Полицейският министър обаче е хладнокръвен и спокоен, не се издава и го оставя свободно да си отиде: по-добре ще бъде, ако този глупак, какъвто е непредпазлив, даде още някое доказателство. Но Бебингтън усеща вече ръката, протегната към него от тъмнината. Той надрасква набързо записка до един приятел, в която, за да се окуражи сам, употребява действително героични, действително римски думи: „Готова е огнената пещ, в която трябва да бъде закалена нашата вяра.“ В същото време успокоява Мария Стюарт с няколко последни думи, като я моли да му се довери напълно. Сега обаче Уолсингъм има достатъчно доказателствен материал и нанася внезапно удара си. Един от заговорниците бива арестуван и Бебингтън, като узнава това, разбира, че всичко е загубено. Той предлага на приятеля си Севидж една крайна, отчаяна стъпка: да отидат бързо право в палата и да убият Елизабет. Ала твърде късно е вече, Уолсингъмовите съгледници са вече по петите им и на двамата се удава да избягат само благодарение на една отчаяна решителност в миг, когато трябва да бъдат арестувани. Но накъде да бягат? Всички пътища са затворени, всички пристанища предупредени, а те нямат нито храна, нито пари. Цели десет дни се крият в гората Сейнт Джон, която по онова време се е намирала близо до Лондон, а днес лежи в сърцето на Лондон, десет дни на ужас, на безизходен страх, на глад, който ги дави безжалостно. Накрая неволята ги отвежда в къщата на един приятел, дето им дават хляб и последно причастие; там ги арестуват и ги прекарват оковани във вериги през града. В една тъмница на Тауър тия двама смели, млади, вярващи мъже трябва да чакат мъчения и присъда, а над главите им се разнася тържественият ехтеж на лондонските камбани. С празнични огньове и шествия чествува населението спасението на Елизабет, унищожаването на заговора и гибелта на Мария Стюарт.

Междувременно затворницата, която е в пълно неведение, изживява в замъка Чартли след дълги мрачни години отново часове на радостна възбуда. Нервите й са изопнати. Нали всеки час може да пристигне конникът с вестта, че предначертаното е свършено „desseing effectue“ — днес, утре или в другиден тя, затворницата, може да бъде отведена в Лондон, в кралския дворец, тя бленува вече как благородниците и гражданите ще я очакват, празнично пременени, пред градските порти, как камбаните ще ехтят ликуващо (тя не знае, нещастницата, че наистина вече камбаните се люлеят и звънят от кулите в чест на Елизабетиното спасение). Един ден още, два дни още и всичко ще бъде свършено, Англия и Шотландия ще бъдат обединени под нейната кралска корона, католическата вяра ще бъде върната на целия свят.

Никой лекар не знае такова силно целебно средство за едно изнурено тяло, за една изтощена душа, каквото е надеждата. Откак Мария Стюарт, все отново лековерна и доверчива, се мисли тъй близко до своето тържество, с нея става пълна промяна. Внезапно тя е обзета от някаква нова свежест, от един друг вид младост; и тази, която през последните години непрекъснато е страдала от телесно изтощение, която не е могла да върви половин час, без да се оплаче от болка в лявата страна, от умора и ревматизъм, сега отново се мята на коня. Сама учудена от това изненадващо подобрение, тя пише на своя добър Моргън, „good Morgan“ (докато в същото време косата на смъртта вече висне над заговорниците): „Благодаря на бога, че още не ме е оставил да отслабна съвсем и че още мога да държа лъка, за да убия някой елен, и да препускам на коня подир кучетата.“

Ето защо тя приема като добре дошла изненада поканата на иначе тъй нелюбезния Еймиъс Поулет — ах, глупавият пуритан не подозира дори, мисли си тя, колко скоро ще свърши неговата тъмничарска служба — да отиде на 8 август на лов в съседния замък Тиксол. Натъкмяват една внушителна кавалкада, дворцовият маршал, двамата й секретари и лекарят яхват конете, дори Еймиъс Поулет, тоя ден особено достъпен и любезен, придружава веселото шествие с неколцина от своите офицери. Утринта е прекрасна, лъчезарна и топла, нивите са свежи и зелени. Мария Стюарт пришпорва рязко коня си, за да изпита по-силно и по-радостно чувството за живот, за свобода в тоя размах и в тоя летеж. От седмици насам не е била тъй млада, никога през всички тия години не е била тъй радостна и тъй бодра, както в това великолепно утро. Всичко й се струва хубаво, леко: на когото надежда окриля сърцето, той се чувствува благословен.

Пред портите на парка Тиксол буйната езда отслабва, конете минават в лек тръс. Изведнъж сърцето на Мария Стюарт забива по-силно. Пред вратата на замъка чака цяла дружина конници. Да не са — о, честито утро! — приятелите, Бебингтън и неговите другари? Тъй рано ли ще се сбъдне тайното обещание на писмото? Ала странно: само един се отделя от групата чакащи конници, приближава се бавно и особено тържествено в тръс към нея, после сваля шапката си и се покланя: сър Томас Джордж. И в следващия миг Мария Стюарт чувствува, че сърцето й спира да бие, това сърце, което до преди миг биеше тъй радостно силно. Защото сър Томас Джордж й съобщава само с няколко думи, че комплотът на Бебингтън е разкрит и на него било възложено да арестува двамата й секретари.

Мария Стюарт онемява. Всяко „да“, всяко „не“, всяко роптание би могло да я издаде. Тя може би още не подозира целия размер на опасността, но скоро я обзема жестоко съмнение, когато забелязва, че Еймиъс Поулет съвсем и не мисли да се завърне с нея в Чартли. Едва сега разбира тя смисъла на тази покана за лов: искали са да я измъкнат от къщата й, за да претърсят безпрепятствено нейните покои. Разбира се, сега ще бъдат разровени и прегледани всички нейни книжа, ще бъде задигната цялата дипломатическа кореспонденция, която тя, в своето суеверно чувство на сигурност, бе водила тъй открито, като че ли е още владетелка, а не пленница в чужда страна. Но ще й бъде дадено достатъчно и предостатъчно време да размисли върху всички тия грешки и пропуски, защото в Тиксол я задържат цели седемнадесет дни, без да й дадат възможност да напише макар и само един ред или да получи един ред отвън. Тя знае, че сега всички нейни тайни ще бъдат издадени, всяка надежда ще бъде разбита. Отново е паднала едно стъпало по-ниско, сега вече тя не е пленница, а обвиняема.

Когато след седемнадесет дни се завръща отново в Чартли, Мария Стюарт е съвсем друга. Тя не минава през портата в бодър галоп, с копие в ръка, обкръжена от своите верни приятели, а бавно, безмълвно, между строги пазачи и врагове като уморена, разочарована, състарена жена, която знае, че няма вече на какво да се надява. Наистина ли се учудва тя, когато намира всички куфари и скринове разбити, всички оставени от нея книжа и писма задигнати? Смайва ли я това, че малцината верни от нейното домакинство я посрещат със сълзи и с отчаяние в очите? Не, тя знае, че сега всичко е свършено, дошъл е краят на всичко. Ала една неподозирана дребна случка облекчава първото й глухо отчаяние. Долу, в стаята на прислугата, стене в родилни болки една жена, съпругата на Кърл, на нейния верен секретар, отмъкнат в Лондон, за да даде там показания против нея и да улесни провала й. Жената лежи сама, няма лекар да й даде помощ, нито свещеник. Тогава кралицата, подтикната от вечното сестринство на жените и на злочестината, слиза долу, за да помогне на родилката, а понеже наблизо няма свещеник, самата тя кръщава детето и заедно с това го посреща християнски на тоя свят.

Още няколко дни остава Мария Стюарт в тоя омразен замък, после пристига заповед да я отведат в друг, дето тя ще бъде по-добре пазена, по-откъсната от външния свят. Избрали са за нея Фотърингей, последния от многото замъци, през които Мария Стюарт е минала като гостенка и като пленница, като кралица и като унизена. Странствуването е към своя край, скоро на безпокойната жена ще бъде отреден покой.

Но всичко това, което ни се струва вече последен трагизъм, е все пак само кратко страдание, ако го сравним с ужасните мъки, изтърпени през тия дни от злочестите млади хора, заложили пожертвувателно живота си за Мария Стюарт. Световната история се пише несправедливо и несоциално, защото почти винаги описва само неволята на могъщите, тържеството и трагизма на принцовете по тая земя. Но тя премълчава равнодушно другите, малките в мрака, като че ли мъката и терзанието в едната тленна плът не са същите, каквито са в другата. Бебингтън и деветима от неговите другари — кой знае, кой може да назове днес техните имена, докато участта на кралицата бива увековечавана на безброй сцени, в книги и картини! — изтърпяват в продължение на три часа ужасни изтезания, повече телесна мъка, отколкото Мария Стюарт през всичките двадесет години на своята злочестина. Според закона за тях е предопределена само смърт на бесилка, но на подбудителите на комплота това изглежда твърде малко за ония, които са допуснали да бъдат подбудени от тях. Съвместно със Сесил и Уолсингъм лично Елизабет нарежда — още едно тъмно петно върху нейната чест, — посичането на Бебингтън и на неговите другари да бъде превърнато чрез особени рафинирани изтезания в хилядократна смърт. Шестима от тия млади вярващи мъже, сред тях две полумомчета, които не са извършили нищо друго, освен дето са дали няколко къшея хляб на своя приятел Бебингтън, когато в бягството си е просил пред къщата им, биват най-напред, за да се даде удовлетворение на закона, за един миг обесени, но тутакси, докато са още живи, въжето бива прерязано, за да може цялото сатанинство на един варварски век да се насити докрай на гледката на техните още чувствуващи, безкрайно страдащи тела. Със страхотна настойчивост започва гадната касапска работа на палача. Жертвите биват посичани тъй бавно и тъй мъчително, че дори изметът на лондонското простолюдие бива обзет от ужас и на следния ден се виждат заставени да скъсят мъките на другите. Още веднъж едно лобно място се залива с кръв и ужас за тая жена, на която е била отредена магична съдбовна сила: да увлича все отново други младежи в своя гибелен друм. Още веднъж, но за сетен път. Вече не ще се вести никой да се пожертвува за нейния блян по власт и величие. Сега тя самата ще бъде жертвата.

Елизабет срещу Елизабет
Август 1586 до февруари 1587

Най-сетне целта е постигната. Мария Стюарт е влязла в клопката, тя е дала „consent“, провинила се е. Сега Елизабет в същност не би трябвало да се грижи за нищо повече, вместо нея решава и действува правосъдието. Четвъртвековната борба е свършена, Елизабет е победила, тя би имала право да ликува като народа, който празнува шумно и възторжено по лондонските улици избавлението на своята владетелка от смъртна опасност и тържеството на протестантското дело. Но във всяко осъществяване винаги има загадъчна горчилка. Тъкмо сега, когато Елизабет би могла да нанесе удара, нейната ръка трепери. Хиляди пъти по-леко е да бъде подмамена непредпазливата жена в примката, отколкото да убиеш беззащитно омотаната. Ако бе искала да отстрани насилствено неудобната пленница от пътя си, Елизабет е имала отдавна стотина неочебийни възможности. Още преди петнадесет години парламентът бе настоял Мария Стюарт да бъде заплашена за сетен път със секирата, а на смъртния си одър и Джон Нокс бе заклел Елизабет: „Ако не отсечете корена, то на клоните отново ще покарат пъпки, и то много по-скоро, отколкото можем да си представим.“ Но тя винаги бе отговаряла, че „не могла да убие птицата, побягнала от ястреба и потърсила закрила при нея“. Сега обаче няма друг избор освен милост или смърт, постоянно отлаганото и все пак неотложно решение се изправя настойчиво пред нея. Елизабет изтръпва, тя знае какви страшни и необозрими последици ще има присъдата. Ние, днешните хора, едва ли бихме могли сега да почувствуваме значителното, революционното в това решение, което по онова време е разтърсило цялата меродавна йерархия на света. Защото да превиеш главата на една помазана кралица под секирата, не значи нищо друго, освен да покажеш на послушните до тогава европейски народи, че и монархът представлява подсъдима, осъдима и уязвима особа — затова в решението на Елизабет става въпрос не за смъртен човек, а за една идея. Стотици години занапред ще служи като предупреждение за всички крале на земята фактът, че една кралска глава е паднала вече на ешафода; Стюартовият внук Чарлз I не би бил обезглавен без позоваване на тоя пример; Луи XVI и Мария Антоанета също не биха споделили участта на Чарлз I. Благодарение на далновидността си, благодарение на своето силно човешко чувство за отговорност Елизабет предугажда донякъде безвъзвратността на своето решение, тя се колебае, двоуми се, бави се, отлага и отсрочва. Отново и още по-жарко от по-рано започва в нея стълкновението между разума и чувството, борбата на Елизабет срещу Елизабет. А винаги е покъртително зрелище да гледаш един човек в борба със собствената си съвест.

Угнетена от това разногласие на своето желание и нежелание, Елизабет се мъчи за последен път да отклони неизбежното. Тя винаги е отблъсвала от себе си това решение, винаги е отдръпвала ръката си. Ето защо опитва още веднъж в последния час да облекчи положението си и да прехвърли отговорността върху Мария Стюарт. Тя й пише едно (незапазено) писмо, в което я помолва да направи в частно писмо ясно признание за своето участие в заговора, да се обърне като кралица към кралица и с това да се подчини по-добре на нейната лична присъда, отколкото на тая от публичен съд.

Това предложение на Елизабет действително е представлявало единственото възможно разрешение, което все още би могло да спести на Мария Стюарт унижението на публичното разследване, осъждането и посичането. За Елизабет пък би означавало неизмерима сигурност, благодарение на собственоръчно написано компрометиращо признание, да държи в един вид морално подчинение неудобната претендентка. Тогава навярно Мария Стюарт би могла да продължи спокойно живота си някъде на тъмно, беззащитна поради самопризнанието си, а Елизабет да остане спокойно на светло и на висотата на своето владичество. Ролите биха били разпределени завинаги, Елизабет и Мария не биха стояли вече една до друга и една срещу друга в историята, а виновната би стояла на колене пред прощаващата, помилваната — пред спасителката на нейния живот.

Мария Стюарт обаче не иска вече да бъде спасена. Най-голяма нейна сила е била гордостта и тя ще предпочете да подвие коляно пред ешафода, отколкото пред една покровителка, ще предпочете безсмислено да отрича, отколкото открито да признае, ще предпочете да загине, отколкото да се покори. Ето защо Мария Стюарт отминава с гордо мълчание това предложение, което в едно и също време трябва да я спаси и унижи. Тя знае, че като владетелка е изгубила играта, само една сила й е останала още на земята: да онеправдае своята подтисница Елизабет. И понеже като жива не е вече в състояние да напакости на своята неприятелка, посяга решително към това последно оръжие: да накара Елизабет да се провини като безпощадна пред света и да я посрами чрез славната си смърт.

Мария Стюарт отблъсва протегнатата ръка. Елизабет, подтиквана от Сесил и Уолсингъм, е принудена да предприеме действия, които са й крайно неприятни. За да придаде на предстоящия процес законно оправдание, кралицата свиква кралските правни съветници, а те са навикнали да намират солидни законни основания за всичко, което носителят на короната пожелае да направи. Те усърдно започват да търсят прецеденти, показващи, че и в миналото крале и кралици са били изправяни пред обикновен съд, че обвинението срещу Мария Стюарт не е открито скъсване с традицията, че не е нещо ново. Примерите, които успяват да намерят, не са много внушителни: Каетан, неизвестен тетрарх по времето на Цезар; Лициний, зет на Константин, също така неизвестен и най-накрая Конрадин Хохенщауфен и Йоана Неаполска — това били единствените сюзерени, които изгубили живота си по силата на съдебно решение. В своята сервилност кралските юридически съветници стигнали дотам, че заявяват, че е излишно да се назначава съд от благородници, какъвто предлага Елизабет. Те поддържат, че тъй като престъплението е извършено от Мария Стюарт в Сефърдшър, то напълно достатъчно е тя да бъде изправена пред обикновеното жури на това графство. Това демократично предложение ни най-малко не се харесва на Елизабет. Тя иска да спази формата, иска една внучка от династията Тюдор и дъщеря на Стюарт да бъде ликвидирана по подходящия кралски маниер с достойнството и почестите, с блясъка и великолепието, с уважението и почитта, дължими на една владетелка, а не да се премахне чрез присъдата на няколко селски стопани и бакали. Елизабет гневно заявява на прекалено усърдните юристи: „Това ще бъде много необичайна процедура по отношение на една принцеса. Аз смятам, че ще бъде правилно подобни абсурди (като разглеждане на делото от дванадесет граждани) да бъдат избегнати и този толкова важен въпрос да бъде поверен на достатъчен брой от най-благородните лордове и съдии в тази държава, защото ние, владетелите, се намираме винаги на световната сцена пред очите на целия свят.“ Кралски съд, кралска екзекуция и кралско погребение за Мария Стюарт желае тя и поради това Елизабет избира съд от благородници измежду най-видните и почтени в държавата.

Мария Стюарт обаче няма никакво желание да позволи да бъде разпитана или осъдена дори от най-благородните поданици на нейната кралска посестрима. Тя избухва пред пратениците, които приема в стаята си, без да направи и крачка към тях: „Как! Вашата господарка не знае ли, че аз съм кралица по рождение? Нима тя мисли, че аз ще пренебрегна своя ранг и държава, кръвта, от която произлизам, и сина, който ще ме наследи, кралете и чуждестранните принцове, чиито права ще бъдат накърнени чрез мен, като се подчиня на такова искане? Не! Никога! Колкото и да изглеждам сломена, моето сърце е гордо и няма да приеме никакво унижение.“

Но според един вечен закон характерът е съдбата на човека и нито щастието, нито нещастието могат да го променят изцяло. Качествата и недостатъците на Мария Стюарт си остават непроменени през целия й живот. Винаги в моменти на сериозна опасност тя може да реагира със забележително достойнство, но в края тя винаги се уморява да поддържа първоначалната си твърдост при един продължителен натиск. Също както по време на Йоркския процес тя изоставя своята силна позиция на неприкосновения си суверенитет и по този начин захвърля единственото оръжие, от което Елизабет се страхува. След дълга и тежка борба изразява готовност да се изправи пред съдиите на Елизабет.

На 14 август главната зала на Фотърингейския замък представлява тържествена картина. До стената в дъното на залата е разгърнат разкошен балдахин над разкошно кресло, което ще остане празно през всички тия трагични часове; чрез безмълвното присъствие на това кресло трябва да бъде загатнато символично, че кралицата на Англия, Елизабет, председателствува невидимо тоя съд и окончателната присъда ще бъде издадена по нейна воля и от нейно име. Надясно и наляво от подиума са наредени различните членове на съда по старшинство, в средата на залата е поставена маса за главните обвинители, следователите, правниците и протоколистите.

В тая зала бива въведена Мария Стюарт, хванала под ръка своя домоуправител, облечена както винаги през тия години, в строги черни дрехи. Когато влиза, тя хвърля поглед върху събраните и казва презрително: „Колко много правници има тук, но нито един-единствен за мене.“ После отива бавно към едно кресло, определено за нея на няколко крачки от балдахина, на няколко стъпки под празния стол. Онова „overlodshir“, онова непрекъснато оспорвано превъзходство на Англия над Шотландия сега е изтъкнато символично посредством това малко тактично разпореждане креслото на Елизабет да стои по-високо от нейното. Но дори на един разкрач от смъртта Мария Стюарт няма да признае това превъзходство. „Аз съм кралица — казва тя достатъчно високо, за да бъде чута и разбрана, — бях венчана за френски крал и моето място би трябвало да бъде там горе.“

Започва разглеждането на делото. Също както в Йорк и Уестминстър процесът бива инсцениран при несъблюдаване и най-елементарните правни понятия. И този път главните свидетели, по-рано прислужниците на Ботуел, този път Бебингтън и неговите другари — са обезглавени с подозрителна бързина още преди процеса: на съдебната маса лежат само техните писмени показания, изтръгнати пред страха от смъртта. И друго правно нарушение: дори уличителните документи, въз основа на които трябва да бъде осъдена Мария Стюарт, нейните писма до Бебингтън и онези на Бебингтън до нея, непонятно защо, не биват четени от оригиналите, а от преписи. Мария Стюарт има пълно право да се нахвърли върху Уолсингъм: „Как мога да бъда сигурна, че моят шифър не е фалшифициран, така че да доведе до осъждането ми на смърт?“ Защитата би могла да се намеси тук юридически здраво и ако бяха разрешили на Мария Стюарт адвокат, за него би било лесно да обърне внимание върху такива явни беззакония. Мария Стюарт обаче стои сама пред съдиите, непосветена в английските закони, непознаваща уличителния материал, и по един фатален начин тя извършва същата грешка, както едно време в Йорк и Уестминстър. Не се ограничава върху това да оспорва отделни, действително съмнителни факти, а отрича всичко изцяло, en blok, оспорва и неоспоримото. Отначало въобще отрича да е познавала някога Бебингтън, но на втория ден, под тежестта на доказателствата, се вижда заставена да признае онова, което преди е отричала. С това влошава моралната си позиция и е вече твърде късно, когато в последната минута потърсва отново спасение в старото становище, когато изисква „като кралица, правото да се вярва на моите кралски думи“. Няма полза, че се провиква: „Аз дойдох в тая страна, като се осланях на приятелството и обещанията на английската кралица и това, милорди — при тия думи тя сваля един пръстен от ръката си и го показва на съдиите, — е знак на привързаност и закрила, която аз получих от вашата кралица.“ Защото тези съдии съвсем не желаят да бранят правото, вечното и неоспоримо право, а само своята собствена кралица, те желаят да въдворят ред в страната. Присъдата отдавна е тайно решена и когато на 28 октомври съдиите се събират в Звездната зала на Уестминстър, само един-единствен, лорд Зууч, има смелостта да заяви, че не е напълно убеден Мария Стюарт да се е стремила да лиши от живот английската кралица. Наистина по тоя начин той отнема най-хубавата украса на присъдата, единодушието, ала другите послушно признават Мария Стюарт за виновна. И тогава един писар сяда и изписва с гиздави букви върху пергамент присъдата, че „споменатата Мария Стюарт, която изявява претенция върху короната на кралство Англия, е одобрила и измислила различни планове с цел да накърни, да унищожи или да убие кралската особа на нашата владетелка, кралицата на Англия“. А изкупление за такава постъпка е — парламентът го е решил предварително — смъртта.

Да въздаде право и да произнесе присъда, ето дългът на събрания благороднически съд. Той е намерил вина и е определил смърт. Но на Елизабет, на кралицата, освен земното право е определено и друго, възвишеното и свято, човешкото и великодушно право — да въздаде милост за призната вина. Само от нейната воля зависи да превърне отново произнесената смърт в живот, отново омразното окончателно решение е прехвърлено върху нея. Как да се спаси от това? Елизабет повторно застава срещу Елизабет. И както в античната трагедия хоровете се изправят в строфа и антистрофа отдясно и отляво на терзания от своята съвест човек, така сега отвън и отвътре се надигат гласове, едните настояващи за суровост, другите за снизхождение. Над всички тях обаче, невидим, стои съдникът на нашите земни дела, историята, която мълчи пред живите и ще измери нейните дела пред потомството едва когато тя завърши своето битие.

Гласовете отдясно повтарят постоянно неумолимо и ясно: смърт, смърт, смърт. Държавният канцлер, коронният съвет, най-близките приятели, лордовете и гражданите, народът, всички те виждат една-единствена възможност да настане мир за страната и спокойствие за кралицата: да падне главата на Мария Стюарт. Парламентът подава тържествена петиция: „Ние молим най-покорно с оглед на по-нататъшното съществуване на изповядваната от нас религия и с оглед на сигурността на кралската особа и благоденствието на държавата, Ваше Величество да издаде незабавно заповед да се обяви публично присъдата на шотландската кралица и настояваме, тъй като не виждаме друго средство за обезпечаване на сигурността на Ваше Величество, за справедливото и незабавно обезглавяване на споменатата кралица.“

Тази настойчивост е добре дошла за Елизабет. Та тя не жадува нищо друго тъй силно, както да докаже на света, че не тя преследва Мария Стюарт, а английският народ настоява за изпълнение на присъдата. И колкото по-висок, колкото по-надалеч чут, колкото по-ясен става този шум, толкова по-добре. Защото с това й е дадена възможност да изпълни една голяма ария на доброта и човечност на „Световната сцена“ и като добре школувана актриса тя използува докрай дадения повод. С вълнение слуша тя красноречивите напомняния на парламента, благодари смирено на бога, че неговата воля я е спасила от тая опасност за живота; но после повишава глас и казва сякаш през пространството, на целия свят и на историята, за да се оправдае от всякаква вина за участта на Мария Стюарт: „Макар че моят живот бе опасно застрашен, аз изповядвам тук, че нищо друго не ми е причинило такава скръб, както обстоятелството, че един човек от моя пол, от същия ранг и произход, тъй близко сроден по кръв с мене, се е натоварил с такава голяма вина. Аз бях тъй далеч от всяка злонамереност, та тутакси след разкриване на насочените срещу мене престъпни деяния й писах тайно, че ако в поверително писмо ми направи признание, всичко ще бъде уредено безшумно. Аз не й писах това, за да я подмамя в някаква клопка, защото по онова време знаех вече всичко, каквото тя въобще можеше да ми признае. Ала сега, когато работата е стигнала вече толкова далеч, ако тя се разкае — открито и заяви, че никога вече не ще издигне от свое име претенции срещу мене, аз на драго сърце бих й простила, стига от това да зависеше само моят живот, а не и сигурността, и благоденствието на държавата. Защото аз бих желала да живея още само за вас и за моя народ.“ Тя признава открито как силно е повлияно нейното колебание от страха пред съда на историята. „Защото ние, кралете, стоим като на сцена пред очите и любопитството на целия свят. Обръща се внимание и на най-малкото мръсно петно върху нашето одеяние, бързо бива забелязана всяка слабост в нашите дела и затова ние трябва да бъдем особено предпазливи, щото нашият начин на действие да бъде всякога справедлив и почтен.“ По този начин тя моли и парламента да я извини, задето не може да реши веднага, тъй като „свикнала съм и в работи от далеч по-долен род да премислям дълго време това, което в края на краищата трябва да бъде решено“.

Искрени ли са тия думи или не? И едното, и другото, защото в Елизабет живеят две воли: тя би желала да бъде избавена от своята противница и все пак да се покаже пред света великодушна и прощаваща. След дванайсет дни тя отново отправя запитване до лорд-канцлера дали няма никаква възможност да се спаси животът на Мария Стюарт и в същото време да осигури собствения си живот. Ала повторно подновява коронният съвет, подновява и парламентът своето настояване — нямало никакъв друг изход. И Елизабет отново взема думата. Силен и почти убедителен тон на правдоподобност — никога тя не е говорила по-хубаво — звучи този път в нейните думи. Говорят нейните най-съкровени чувства, когато казва: „Аз съм днес в по-голям раздор със себе си, отколкото когато и да било по-рано в своя живот дали да говоря, или да мълча. Ако говоря и жаля, ще лицемеря, ако мълча — то пак всички ваши старания биха били напразни. Може би вам ще се стори странно, че обжалвам вашето решение, но аз признавам, че съкровеното ми желание беше да може да се намери някакъв друг изход за запазване на вашата сигурност и на моето благоденствие, а не предложеният… Но тъй като сега е установено, че моята сигурност не може да остане обезпечена по друг начин освен чрез нейната смърт, аз изпитвам дълбоко в душата си чувство на скръб, че тъкмо аз, която съм помилвала толкова бунтовници и съм отминала с мълчание толкова предателства, трябва да покажа жестокост спрямо една височайша принцеса…“ Тя дава вече да се почувствува, че е склонна, в случай че те продължават да настояват все тъй упорито, да се остави да бъде предумана. Обаче умна и двулична както винаги, тя не се обвързва с едно ясно „да“ или „не“, а завършва посланието си с думите: „Моля ви, задоволете се за момента с тоя отговор без отговор. Аз не се противопоставям на вашето гледище, разбирам вашите основания, но ви моля, приемете моята благодарност, извинете моите вътрешни съмнения и не ми се сърдете, че ви отговарям без отговор.“

Гласовете отдясно са се изказали. Те са обявили високо и ясно: смърт, смърт, смърт. Ала гласовете отляво, гласовете на сърцето стават все по-настойчиви. Френският крал изпраща през морето нарочна мисия и предупреждава да не се накърнява общият интерес на всички крале. Той напомня на Елизабет, че с неприкосновеността на Мария Стюарт тя ще защити и своята собствена неприкосновеност, внушава й, че върховният принцип на доброто и честито управление е да не се пролива кръв. Той й припомня, че правото на гостоприемство е свято у всички народи и Елизабет ще прегреши спрямо бога, ако докосне главата на една помазана кралица. И тъй като Елизабет, съобразно коварния си нрав, дава само половинчати уверения и се впуска в непроницаеми фрази, тонът на чуждестранните посланици става все по-остър. Онова, което отначало е било молба, става сега повелително предупреждение, открита заплаха. Ала Елизабет, ловка в отношенията си с хората и от четвърт век посветена във всички трикове, има тънък слух. И в тия патетични речи тя се мъчи да чуе само едно: дали посланиците носят в гънките на тогите си и поръчението да прекъснат дипломатическите отношения и да обявят война. И долавя скоро, че зад високите, гръмки думи не дрънка желязо, че нито Анри III, нито Филип II са решили сериозно да изтеглят меча в мига, в който секирата на палача ще се вреже във врата на Мария Стюарт.

Ето защо накрая тя отговаря само с равнодушно свиване на рамене на дипломатическите театрални гръмотевици от Франция и Испания. По-ловко, естествено, трябва да бъде избито едно друго възражение, това на Шотландия. Защото не друг на земята, а само Джеймз VI би имал свещения дълг да осуети посичането на една шотландска кралица в чужда страна, защото пролятата кръв ще бъде негова собствена кръв, жената, на която ще бъде отнет животът, е същата, която му е дарила живот: майка му. Във всеки случай детската синовна обич не заема голямо място у Джеймз VI. Откакто получава пари и е съюзник на Елизабет, неговата майка, която му отказва кралската титла, която с тържествена клетва се е отрекла от него и се е стремяла да прехвърли правото му на престолонаследник върху чужди крале, тази негова майка в същност само му пречи. Щом чува за разкриването на Бебингтъновия заговор, той побързва да изпрати своите поздравления на Елизабет, а на френския посланик, който го задържа в любимото му занимание, лова, с искането да употреби своето влияние в полза на майка си, той отговаря твърде троснатото: „Нека сега сърба попарата, що сама си е надробила“ („qu’il fallait qu’elle but la boisson qu’elle avait brasse“). Той заявява изрично, че му е безразлично „на какъв гнет е била подложена и че щели да избесят всички нейни подли служители“. Най-доброто обаче за нея би било „да не се занимава вече с нищо друго, освен да се моли на бога“. Не, цялата тази работа не го засягала с нищо и отначало този твърде малко сантиментален син въобще отказва да изпрати мисия в Лондон. Едва когато смъртната присъда на Мария Стюарт е прочетена в цяла Шотландия и се надига национално ожесточение, загдето една чужда кралица иска да посегне на живота на помазаната кралица на Шотландия, той все пак трябва да забележи каква печална роля би играл, ако продължава да мълчи и не направи нищо поне pro forma. Наистина той не отива тъй далече както изисква шотландският парламент, който в случай на посичане настоява за незабавно отказване от съюза и дори за война. Но въпреки това сяда на писалището, написва енергични, възбудени и заплашителни писма до Уолсингъм и изпраща мисия в Лондон.

Елизабет, разбира се, е турила в сметката тоя протест, ала и тук тя дава ухо само на ниските тонове. Пратениците на Джеймз VI се разделят на две групи. Едната, официалната, изисква гласно и ясно смъртната присъда да не бъде в никакъв случай изпълнена. Тя заплашва с разкъсване на съюза между двете страни, дрънка с меча и шотландските благородници, които предават тия решителни думи, говорят с патоса на искрено убеждение. Обаче те съвсем не подозират, че докато трещят и заплашват в приемния салон, през задната врата в частните покои на Елизабет се е промъкнал друг агент, личен представител на Джеймз VI, и преговаря там шепнешком за друго искане, което за шотландския крал е далеч по-важно от живота на майка му, именно: за признаването му като наследник на английския престол. Този таен посредник на Джеймз VI има поръчение — така съобщава добре осведоменият френски посланик — да я уведоми, че ако Джеймз я заплашва тъй шумно и буйно, то става само заради честта му и заради доброто му име пред света — „for his honour and reputation“ — и я моли да не взема тая буйност откъм лошата страна — „in ill part“, — да не гледа на нея като на нелюбезност. По тоя начин тя получава валидно потвърждение на това, което навярно е знаела, а именно че Джеймз VI е готов да преглътне мълчаливо — „to digest it“ — посичането на своята майка, стига да му бъде подхвърлено като стръв едно половинчато или пълно уверение за престолонаследие. И скоро зад кулисите започва търгашество от най-долен вид. Неприятелката и синът на Мария Стюарт се сближават още повече, свързани за пръв път от едно и също тъмно намерение, защото и двамата в дъното на душата си искат едно и също, а и двамата не искат да го разкриват пред света. Мария Стюарт пречи и на двамата, но и двамата трябва да се преструват, че техен най-свещен, най-важен и най-съкровен дълг е да я закрилят и бранят. В действителност обаче Елизабет не се бори за живота на своята сестра по съдба, нито Джеймз VI — за живота на своята майка, а и двамата се борят само за един красив жест на „световната сцена“. De facto Джеймз VI отдавна е дал да се разбере, че и в краен случай не би създал някакви затруднения на Елизабет, а с това в същност й е дал вече открит лист за посичане на неговата майка. Преди още чужденката, неприятелката да я прати на смърт, собственият син я е пожертвувал.

Елизабет знае сега, че никой: ни Франция, ни Испания, ни Шотландия не ще възпре наистина ръката й, ако реши да сложи край. И само един човек би могъл може би все още да спаси Мария Стюарт: самата Мария Стюарт. Тя е трябвало само да помоли за милост и Елизабет навярно би се задоволила с това вътрешно тържество. В дъното на душата си тя дори чака скрито само тоя зов, който ще я избави от угризенията на съвестта. През тия седмици се прави всичко, за да се сломи гордостта на Мария Стюарт. Незабавно след прочитането на смъртната присъда Елизабет й изпраща документа за осъждането и Еймиъс Поулет, този сух, трезв и в своята безогледна почтеност двойно по-противен чиновник, използува веднага повода, за да оскърби осъдената, която сега не е за него нищо друго освен „une femme morte sans nulle dignite“ — „мъртва жена без всякакво достойнство“. За пръв път в нейно присъствие той остава с шапка на глава — дребно глупаво нахалство на робска душа, която чуждата злочестина прави надменна вместо смирена — и заповядва на прислужниците й да махнат незабавно престолния балдахин с шотландски герб. Прислужниците обаче отказват да се подчинят на тъмничаря и когато след това Поулет накарва собствените си подчинени да откъснат балдахина, Мария Стюарт окачва едно разпятие на мястото, дето досега е бил закрепен шотландският герб, за да изтъкне, че зад нея стои не Шотландия, а една по-висша сила: при всяко дребнаво и мъчително оскърбление от страна на нейните врагове ръката й добива сила за нов жест. „Заплашват ме, ако не поискам милост — пише тя на своите приятели, — но аз казвам: ако тя ме е осъдила вече на смърт, то нека в несправедливостта си извърви тоя път.“ Нека Елизабет я убие, толкова по-зле за Елизабет! По-добре смърт, която ще унизи нейната противница пред историята, отколкото лицемерна милост, която ще увенчае неприятелката й със сияние на великодушие! Наместо да протестира срещу връчената смъртна присъда или да помоли за милост, тя благодари смирено като християнка на бога за това решение: на Елизабет обаче отговаря високомерно като кралица:

Madame, от все сърце благодаря на бога, че нему е угодно, посредством взетите от вас мерки, да тури край на изнурителното богомолно странствуване на моя живот. Аз не моля то да бъде продължено, защото имах предостатъчно време да изпитам житейските горчивини. Прося само, тъй като не мога да очаквам никаква благосклонност от министрите, които заемат първите длъжности в Англия, от вас (и от никого друг) следните облекчения:

Първо, моля, тялото ми, след като моите врагове утолят жаждата си с невинната ми кръв, да бъде отнесено от прислугата ми на някоя осветена земя, за да бъде погребано там, най-добре във Франция, където почиват костите на кралицата, на моята обожавана майка, за да може това клето тяло, което не знаеше що е покой, докато беше свързано с душата си, да намери тоя покой сега, след като се е отделило от душата. Второ, понеже ме тревожи тиранията на ония, под властта на които бяхте ме поставили, моля Ваше Величество да не бъда обезглавена на някое затулено място, а пред очите на моята прислуга и на други лица, които впоследствие ще могат да засвидетелствуват моето верско постоянство към истинската църква и които ще бъдат в състояние да бранят края на моя живот и сетното ми дихание срещу всички неверни слухове, пръскани от моите врагове. Трето, моля, моите служители, които са ми служили сред толкова много низости с такава силна преданост, да имат право да отидат там, където искат, и да могат да използуват малкото имущество, което моята бедност им е оставила в завещанието си.

Заклевам ви, Madame, в паметта на Хенри VII, нашия общ прадядо, и в кралската титла, която аз ще нося до смъртта си, да не оставите неизпълнени тия мои справедливи желания и да ме уверите в това с една дума от вашата ръка. Тогава аз ще умра така, както съм живяла.

Ваша благосклонна посестрима и пленница, кралица Мария

Виждаме как сега по един чуден начин и съвсем неочаквано са сменени ролите през последните дни на тая десетилетна борба: след като е получила смъртната присъда, Мария Стюарт се чувствува сигурна и самоуверена. Когато поема смъртоносния документ, нейното сърце трепери по-малко от ръката на Елизабет, когато е трябвало да го подпише. Мария Стюарт изпитва по-малко страх, че ще умре, отколкото Елизабет, че ще я убие.

Може би в дъното на душата си тя не вярва, че Елизабет ще има дързостта да заповяда на палача да вдигне ръка над нея, помазаната кралица, може би тя само измамно показва тая външна сигурност; но както и да е, дори един подозрителен наблюдател като Еймиъс Поулет не е в състояние да забележи у нея и най-лекия признак на безпокойство. Тя не пита нищо, не се оплаква от нищо, не моли никого от палачите за някакво облекчение. Не опитва вече да се споразумява тайно със своите външни приятели, свършено е с всяка нейна съпротива, всяко отричане и отбраняване, съзнателно връща волята си на съдбата, на бога: нека той реши.

Тя прекарва часовете си в сериозни приготовления. Написва завещанието си, разпределя предварително земното си имущество между прислужниците, пише писма до принцовете и кралете по света, но не вече за да ги насърчава да изпращат войски и да се готвят за война, а за да ги увери, че е готова да умре с душа, вярна на католическата вяра и за католическата вяра. Велико спокойствие се е вселило най-сетне в това неспокойно сърце; страхът и надеждата, „най-лошите човешки врагове“, както ги нарича Гьоте, не могат вече да имат власт над нейната укрепнала душа. Също като своята сестра по участ Мария Антоанета тя разбира истинската си задача едва пред лицето на смъртта. Чувството за историческа отговорност надвишава удивително нейната досегашна немара, тя не се готви вече за милост, а за внушителна демонстративна смърт, за тържество чрез последния миг. Знае, че само една героично-драматична смърт може да изкупи пред света трагичната заблуда на нейния живот и че в това съществуване й е отредена само една победа още: достойна гибел.

А каква чудна противоположност на това дълбоко, достолепно спокойствие у осъдената във Фотърингей е несигурността, бясната нервност, буйната и яростна безпомощност на Елизабет в Лондон. Мария Стюарт се е решила, а Елизабет тепърва се бори за своето решение. Никога тя не е страдала тъй силно от своята противница както сега, когато я държи напълно в ръцете си. През тия месеци Елизабет загубва съня си и стои по цял ден неподвижна, потънала в мрачно мълчание; непрекъснато я усещаме заета с тази единствена и непоносима мисъл, дали да подпише смъртната присъда, дали да заповяда нейното изпълнение. Търкаля тая мисъл, както Сизиф търкаля своята канара, но тя отново и отново се връща към нея, смазва гърдите й и притиска душата й. Министрите напусто я увещават, все още нейната съвест говори по-силно. Елизабет отхвърля всяко предложение и изисква все нови. Сесил я намира „променлива като времето“, веднъж тя решава смърт, после милост, отново и отново пита и настоява пред своите приятели дали няма „някакъв друг начин“, докато в дъното на душата си все пак знае, че няма никакъв друг. Но само това да се свърши, да можеше да бъде извършено без нейно знание, без нейната изрична заповед, извършено за нея, наместо от нея! Все по-силно я раздрусва и разтърсва страхът от отговорност, тя постоянно претегля едно до друго печалбата и загубата от една такава очебийна постъпка и за отчаяние на своите министри ден след ден отлага за неопределен срок решението с двусмислени, трогнати, нервни и неясни изрази. „With weariness to talk, her Majesty left off alla till a time I know not when“ — оплаква се Сесил, който като хладнокръвен и умен, пресметлив човек не проумява неволята на тая потресена душа. Защото, макар че е поставила един суров тъмничар, друг много по-суров, най-жестокият на земята, държи сега денем и нощем в плен самата Елизабет: нейната съвест.

Три месеца, четири месеца, пет месеца, почти половин година продължава тази вътрешна борба на Елизабет срещу Елизабет — дали да послуша гласа на разума или гласа на човечността. И при подобна непоносима свръхобтегнатост на нервите в същност е съвсем естествено, ако решението последва един ден внезапно като експлозия.

В сряда, на 1 февруари 1587 година, държавният писар Дейвисън — Уолсингъм има щастието или благоразумието да бъде болен през тия дни — неочаквано бива повикан от адмирал Хауърд в Гринуичката градина да се яви незабавно пред кралицата и да й занесе смъртната присъда на Мария Стюарт за подпис. Дейвисън донася документа, приготвен собственоръчно от Сесил, и го подава на кралицата едновременно с редица други книжа. Но странно: Елизабет, голямата актриса, от един път съвсем не изглежда да бърза с подписа. Тя се прави на равнодушна, бъбри с Дейвисън за съвсем странични неща и гледа през прозореца, възхитена от ведрината на зимното утро. Едва след това запитва съвсем случайно Дейвисън — истина ли е или е забравила, че изрично му е заповядала да се яви със смъртната присъда? — какво в същност е донесъл? Дейвисън отговаря: документи за подпис, между тях и онзи, за който лорд Хауърд му е заповядал да й донесе. Елизабет взема листовете, но няма желание да ги чете. Подписва ги бързо един след друг, между тях, разбира се, е смъртната присъда на Мария Стюарт; навярно отначало тя е имала намерение да се преструва, че поради небрежност, съвсем неподозирано, между другите книжа е подписала и смъртоносния документ. Ала у тая променчива жена вятърът винаги неочаквано се обръща. Още в следващия миг издава колко добре е съзнавала тя своята постъпка, защото заявява изрично на Дейвисън, че се е двоумила тъй дълго само за да разберат всички колко неохотно дава съгласието си. Но сега нека той занесе подписаната смъртна присъда на канцлера, който да я подпечата с големия държавен печат, без някой друг да знае това, и после да предаде тая „warrant“, заповедта — на определените за изпълнението й лица. Това поръчение е ясно, то не дава никаква възможност на Дейвисън да се съмнява в решителното желание на Елизабет. А до каква степен е свикнала тя отдавна с тая мисъл, ни доказва още по-убедително обстоятелството, че уговаря сега напълно хладнокръвно и ясно с Дейвисън всички подробности. Посичането трябва да се извърши в голямата зала на замъка, откритият или вътрешният двор не й изглеждали твърде подходящи за тая работа. Освен това тя му напомня настойчиво да държи в тайна пред всички подписването на смъртната присъда. Да намери разрешение след дълги мъки, това винаги облекчава сърцето й. И на нея се струва, че добитата най-сетне сигурност поправя настроението й; Елизабет просто се развеселява, защото казва шеговито на Дейвисън, че Уолсингъм сигурно ще умре от скръб, като узнае това.

Дейвисън вярва сега — и ние можем да разберем това, — че въпросът е приключен. Той се покланя и тръгва към вратата. Ала в действителност Елизабет никога и в нищо не е напълно решена и никога никоя работа у нея не е наистина приключена. На вратата тя още веднъж повиква Дейвисън назад, веселото настроение, истинската или престорена решителност у тая малодушна жена отново е изчезнала напълно. Неспокойно се разхожда Елизабет напред-назад. Дали все пак няма някакъв друг изход? В края на краищата нали всички членове на съюза — „Membres of the Association“ — се заклеха, че всяко лице, участвувало в атентат срещу нея, трябва да бъде убито? И тъй като Еймиъс Поулет и неговият другар във Фотърингей са членове на тая „Association“ — не е ли техен проклет дълг да свършат тая работа и да избавят нея, кралицата, от неприятността на публичното посичане? За всеки случай, замолва тя Дейвисън, нека Уолсингъм пише на двамата в тоя смисъл.

На добрия Дейвисън постепенно става неудобно. Той разбира много добре, че кралицата е свършила тая работа и въпреки това не иска да има нищо общо с нея; навярно той съжалява вече, че няма свидетел за тоя важен разговор. Но какво му остава да направи? Даденото поръчение е ясно. Ето защо той отива най-напред в държавната канцелария и дава да сложат печат върху смъртната присъда, после се отправя за Уолсингъм, който написва тутакси желаното писмо до Еймиъс Поулет, така както е искала Елизабет. Кралицата, пише той, била забелязала с прискърбие известна липса на усърдие у него, а именно, че по отношение на опасността, която означава Мария Стюарт за нейно величество, не е намерил „по собствен начин и без всякакво по-нататъшно поръчение“ някакво средство да я премахне. Той може с чиста съвест да се нагърби с това премахване, тъй като също е положил клетвата на техния „Association“, и по този начин ще свали товара от плещите на кралицата, чието нежелание да пролива кръв е всеизвестно.

Това писмо още не е стигнало до Еймиъс Поулет, от Фотърингей по никакъв начин не може да се е получил отговор и ето че вятърът в Гринуич отново променя посоката си. На следващата сутрин, четвъртък, на вратата на Дейвисън похлопва един куриер със записка от кралицата; ако още не е предал на канцлера смъртната присъда за подпечатване, да не бърза с това, докато тя не поговори още веднъж с него. Дейвисън отива веднага при кралицата и й заявява, че е изпълнил незабавно нейната заповед, смъртната присъда била вече подпечатана. Елизабет изглежда недоволна от това. Тя мълчи, но не укорява Дейвисън. А освен всичко тази двуличница не дава нито с една дума обратно поръчение — подпечатаният документ да й бъде върнат отново. Само пак се оплаква, че това бреме винаги било върху нейните плещи. Тя ходи неспокойно напред-назад из стаята. Дейвисън чака някакво поръчение, някакво ясно и прямо изявление. Ала внезапно Елизабет напуска стаята, без да му е заповядала нещо.

Сцената, която разиграва Елизабет пред очите на тоя единствен зрител, отново е в шекспировски формат, отново ни идва наум за Ричард III как се оплаква на Бъкингъм, че неговият враг е още жив и все пак не дава ясна заповед да го убият. Пред нещастния Дейвисън е блеснал като мълния същият оскърбен поглед на Ричард III, когато неговият васал го разбира и въпреки това не иска да го разбере. Клетият писар чувствува, че е попаднал върху хлъзгава почва и прави отчаяни усилия да се хване за други: само да не поема самичък такава небивала световноисторическа отговорност! Навестява най-напред Хетън, приятеля на кралицата, и му описва своето ужасно положение: Елизабет му поръчала да приведе в изпълнение смъртната присъда, ала от цялото нейно държание той още отсега забелязвал, че после тя ще отрича тая двусмислено формулирана заповед. Хетън познава много добре Елизабет, за да не прозре нейната двойна игра, но и той няма никакво желание да каже на Дейвисън едно ясно „да“ или „не“. Затова, също като при игра на топка, единият прехвърля отговорността върху другия. Елизабет я е прехвърлила върху Дейвисън, Дейвисън се мъчи да я стовари върху Хетън. Хетън пък от своя страна уведомява незабавно държавния канцлер Сесил. Той също не иска да се заеме с тая работа, но свиква за следващия ден един вид таен държавен съвет. Поканени са само най-близките приятели и довереници на Елизабет — Лестър, Хетън и седмина други аристократи, които благодарение на свойските си отношения познават прекрасно непостоянството на Елизабет. Тук за пръв път се говори ясно; Елизабет, установяват те единодушно, за да запази моралния си престиж, се мъчи да избегне подозрението, че посичането на Мария Стюарт е станало по нейно искане. За да си осигури алиби, тя иска пред очите на хората да бъде „изненадана“ от свършения факт. Ето защо дълг на нейните предани приятели е да вземат участие в тая комедия и привидно мимо волята на кралицата да извършат това, което тя в действителност иска. Разбира се, отговорността за тази привидна, ала търсена намеса е голяма, и поради това тежестта на нейния искрен или престорен гняв не бива да падне върху един отделен човек. Ето защо Сесил предлага всички заедно да дадат нареждане за посичането, но и заедно да поемат отговорността за него. Лорд Кент и лорд Шрузбъри биват избрани да бдят за изпълнението на смъртната присъда, а секретарят Бил бива изпратен със съответни инструкции във Фотърингей. Мнимата вина тегне сега общо върху десетте участници в държавния съвет, които с това — искано негласно от Елизабет — превишаване на своята компетентност свалят най-сетне „бремето“ от плещите на кралицата.

Едно от най-съществените качества на Елизабет е нейното любопитство. Тя винаги иска да знае и узнава незабавно всичко, каквото става около нейния дворец и в цялата държава. Но колко странно: този път тя не се осведомява нито от Дейвисън, нито от Сесил, нито от някого другиго какво в същност е станало междувременно с подписаната от нея смъртна присъда на Мария Стюарт. Тя, изглежда, като че през тия три дни е забравила напълно единственото, което иначе от месеци я занимава всекичасно. Сякаш е пила вода от Лета — тъй безследно изчезнала от мисълта й изглежда тази твърде важна работа. И когато на следващата сутрин, неделя, й донасят отговора на нейното предложение от Еймиъс Поулет, тя пак не обелва зъб за участта на подписаната смъртна присъда.

Отговорът на Еймиъс Поулет не е в състояние да зарадва кралицата. Той е разбрал от пръв поглед каква неблагодарна роля му дават да играе. И схваща веднага каква лоша награда би го очаквала, ако действително премахне Мария Стюарт: тогава кралицата ще го нахока публично като убиец и ще го предаде на съда. Не, Еймиъс Поулет не се надява на никаква благодарност от династията Тюдор, той няма никакво желание да се съгласи да бъде избран за козел отпущения. Но за да не изглежда непослушен пред своята кралица, умният пуритан се скрива зад една по-висша инстанция, зад своя бог. Той мята тутакси върху своя отказ плаща на моралността. „С горчивина изпълва, сърцето ми обстоятелството — отговаря той патетично, — че съм толкова злочест да доживея деня, в който по желание на моята благодушна владетелка съм поканен да извърша едно дело, запретено от бога и закона. Аз оставям на разположение на Ваше Величество цялото си имущество, службата и живота си и съм готов, ако тя желае това, да ги предам още утре, тъй като ги дължа едничко на нейното благоволение. Но опазил ме бог да претърпя едно тъй жалко крушение на съвестта си и да оставя на моите потомци едно тъй голямо позорно петно, че съм пролял кръв без съгласието на закона и без открита заповед. Надявам се, че Ваше Величество с привичната си доброта ще приеме благосклонно моя покорен отговор.“

Обаче Елизабет съвсем не мисли да приеме с доброта това писмо на своя Поулет, когото тя неотдавна е хвалила въодушевено заради неговите „неопетнени действия, мъдри разпоредби и вярна съобразителност“ — „spotless actions, wise orders and safe regards“, — гневно ходи тя напред-назад в стаята и ругае „тънкочувствителните и свръхточни другари“ — „dainty and precise fellows“, — които обещават всичко, но не изпълняват нищо. Поулет бил, беснее тя, клетвопрестъпник, той е подписал онзи „Act of Association“ и се е задължил да служи на своята кралица дори при опасност за живота си. Биха се намерили достатъчно други, които на драго сърце биха извършили тая работа, някой си Уингфийлд например. С истински или престорен гняв се нахвърля тя върху злочестия Дейвисън — Уолсингъм, благоразумният, е постъпил по-добре, като е съобщил, че е болен, — който, за окайване наивен, й предлага все пак да върви по открития път на правото. Хора, по-умни от него, кипва тя, били на друго мнение. Било вече крайно време тази работа да бъде най-сетне приключена и позор е за всички тях, че още не е свършена.

Дейвисън мълчи. Той би могъл да се похвали, че скоро тя ще бъде свършена прекрасно. Ала чувствува, че не би могъл да създаде на кралицата по-голяма неприятност от тая, ако по честен път й съобщи нещо, което тя навярно отдавна е узнала по безчестен път; именно, че куриерът с подпечатаната смъртна присъда е вече на път за Фотърингей, придружен от един едър, тромав, як човек, комуто е възложено да превърне словото в кръв и заповедта в изпълнение — лондонския палач.

В моя край е моето начало
8 февруари 1587

En ma fin est mon commencement — това изречение, по онова време още не съвсем понятно, е извезала Мария Стюарт преди много години в едно брокатово ръкоделие. Сега нейното предчувствие се сбъдва. Едва трагичната смърт е истинското начало на славата й, само тя ще заличи пред очите на потомството нейното младежко провинение и ще озари прегрешението й. Осъдената на смърт жена се приготвя от седмици старателно и решително за това последно изпитание. Самата тя като млада кралица два пъти е била принудена да гледа как благородник умира под секирата, узнала е, значи, отрано, че ужасът на един такъв нечовешки акт може да бъде превъзмогнат само чрез героично държание. Целият свят и потомството, Мария Стюарт знае това, ще преценят нейното държание, когато тя, като първа помазана кралица, превие врат над дръвника; всеки трепет, всяко колебание, всяко побледняване от страх в тая решителна минута би било измяна спрямо нейната слава. Затова през тия седмици на очакване тя събира всички свои вътрешни сили. Тъй импулсивната иначе жена не се е подготвяла за нищо друго в живота толкова спокойно и целенасочено, както за тоя свой последен час.

Ето защо в нея не може да се долови никакъв признак на уплаха или поне на почуда, когато във вторник, на 7 февруари, прислужниците й съобщават, че са пристигнали лордовете Шрузбъри и Кент заедно с неколцина чиновници. От предвидливост тя повиква жените и мнозинството от прислугата да се съберат около нея. Едва след това приема пратениците. Защото във всеки отделен миг отсега нататък тя желае присъствието на своите верни хора, за да могат един ден да свидетелствуват, че дъщерята на Джеймз V, дъщерята на Мария Лотарингска, тая, в чиито жили тече кръвта на династиите Тюдор и Стюарт е била в състояние да посрещне доблестно и славно дори най-тежкото. Шрузбъри, човекът, в чийто дом е живяла около двадесет години, коленичи и навежда побелялата си глава. Малко несигурен е неговият глас, когато съобщава, че Елизабет се е видяла заставена да отстъпи пред настойчивите молби на своите поданици и да заповяда изпълнението на присъдата. Мария Стюарт не изглежда учудена от тая лоша вест; без ни най-малък признак на вълнение — тя знае, че всеки жест ще бъде записан в книгите на историята — изслушва смъртната присъда, после спокойно се прекръства и казва: „Слава на бога за известието, което ми носите. Не бих могла да получа по-добро, тъй като то ми известява края на моите страдания и милостта, която бог ми отрежда да умра за честта на неговото име и на неговата църква — римокатолическата.“ С нито една дума вече не оспорва тя присъдата. Няма повече да се брани като кралица срещу нанесената й от друга кралица неправда, а ще приеме като християнка страданието и може би вече е обикнала своето мъченичество като последно тържество, останало й още в тоя живот. Тя има само две молби: да бъде разрешено на нейния изповедник да я подкрепи с духовна утеха и присъдата да не бъде изпълнена още на следващата сутрин, за да й остане време да направи грижливо последните си разпореждания. Двете молби биват отхвърлени. Тя нямала нужда от свещеник на лъжовната вяра, отговаря фанатичният протестант граф Кент, но той на драго сърце би й изпратил реформистки свещеник, за да я напъти към истинската религия. Разбира се, Мария Стюарт отказва в тоя час, в който чрез смъртта си иска да засвидетелствува своето изповедание пред целия католически свят, да й се дават уроци върху правата вяра от протестантски свещеник. По-малко жестоко от това безразсъдно изискване, отправено към една осъдена на смърт, е отхвърлянето на молбата за отсрочване на посичането. Защото, след като й разрешават само една нощ за подготовка, малкото свободни часове са дотам запълнени, че за страх или безпокойство почти не остава място. За един умиращ времето; винаги е твърде късо, а това е дар от бога на човека.

С обмисленост и предвидливост, които по-рано по един съдбоносен начин са й били непознати, разпределя Мария Стюарт своите последни часове. Като велика кралица тя иска величествена смърт и с безупречно чувство за стил, което всякога я е отличавало, с унаследения художествен усет и вродената достолепна осанка в опасни мигове подготвя Мария Стюарт своята гибел като някакво празненство, като тържество, като внушителна церемония. Нищо не трябва да бъде импровизирано, нищо не трябва да бъде предоставено на случайността, на настроението, всичко трябва да бъде пресметнато относно неговия успех, всичко трябва да изглежда кралски великолепно и внушително. Всяка подробност е вмъкната точно и смислено като трогателна и величаво потресена строфа в епоса на една образцова мъченическа смърт. Малко по-рано от друг път, за да й остане време да напише необходимите писма и да събере мислите си, поръчва Мария Стюарт да сложат трапезата и символично й придава тържествения вид на прощална вечеря. След като се е нахранила, тя събира прислужниците около себе си и поръчва да й донесат чаша вино. Сериозно и все пак с ведро лице вдига пълната чаша над главите на своите предани хора, които са коленичили пред нея, отпива за тяхното благополучие и след това им държи кратка реч, в която настойчиво им внушава да останат верни на католическата религия и да живеят в мир помежду си. Тя моли — това наподобава сцена от vita sanctorum, от житията на светците — всеки от тях поотделно да й прости всичко и всяка неправда, която може би някога му е нанесла волно или неволно. Едва след това дава на всеки по един специално избран подарък — пръстени, скъпоценни камъни, огърлици и дантели — всички ония дребни и хубави неща, които са разведрявали и украсявали нейния залязващ живот. Коленичили, безмълвни или хлипащи, поемат дарените своите подаръци и кралицата, мимо волята си, е покъртена от болезнената любов на своите верни хора.

Най-сетне тя се изправя и отива в стаята си, където восъчните свещи горят вече пред писалището. Има да се върши още много работа между нощта и сутринта: да прочете завещанието, да даде нареждания за мъчителния път към смъртта и да напише последните писма. Първото, най-настойчивото писмо умолява нейния изповедник да остане буден през нощта и да чете молитви за нея; наистина той е в същия замък, през две или три стаи от нея, ала граф Кент — фанатизмът винаги е безпощаден — е забранил на утешителя да напуска стаята си, за да не може да даде на Мария Стюарт последното причастие по „папски“. После кралицата пише на роднините си, на Анри III и дук дьо Гиз; една особена грижа, ала грижа, която й прави особена чест, я потиска в тоя последен час: че след прекратяване на вдовишката й издръжка от Франция нейните прислужници ще останат без средства за препитание. Ето защо тя моли френския крал да поеме задължение да откупи нейното наследство и да нареди да се четат молитви за спасение на душата „на една дълбоко християнска кралица, която като католичка и лишена от всички земни блага“ отива на смърт. На Филип II и на папата тя е изпратила писма по-рано. Само на една владетелка на тоя свят би трябвало още да пише, на Елизабет. Ала Мария Стюарт не й отправя нито дума. Тя няма да моли вече за нищо; тя може да засрами старата си неприятелка само с гордо мълчание и с величествена смърт.

Когато Мария Стюарт ляга да спи, полунощ отдавна е минала. Направила е всичко, каквото може да се направи в живота. Сега душата има само още няколко часа право на гостуване в умореното тяло. В ъгъла на стаята са коленичили прислужниците и се молят с безмълвни устни; те не искат да смутят заспалата. Ала Мария Стюарт не спи. Тя гледа с отворени очи в безкрайната нощ; оставила е само клепките да си починат малко, за да бъде утре в състояние да се изправи с бодра и силна душа пред още по-силната смърт.

За много празненства се е обличала Мария Стюарт, за коронясване и кръщавка, за сватба и рицарски игри, за пътешествия, война и лов, за приеми, балове и турнири, винаги обгърната от разкош и съзнаваща властта, която хубостта упражнява на земята. Ала при никакъв друг случай не се е пременяла тъй старателно, както за най-великия час на своята съдба, за смъртта си. Сигурно дни и седмици преди това е обмисляла най-достойния обред на смъртта и е избирала съзнателно всяка подробност. Сигурно е преглеждала една по една роклите си, за да се спре на най-достойния етикет за този небивал досега случай: изглежда, че тя и като жена е искала в една последна суетност да даде за вечни времена пример с какво съвършенство трябва да се запъти една кралица към ешафода. Два часа, от шест до осем часа сутринта, я обличат нейните прислужници. Тя не иска да застане пред дръвника като бедна грешница, неспретната и в неизискани дрехи; за своите последни стъпки избира една официална, празнична рокля, най-сериозната и най-хубавата, ушита от тъмнокафяво кадифе и поръбена с ивица самурова кожа, с високо вдигната бяла яка и свободно спуснати широки ръкави. Наметка от черна коприна обгръща тоя достолепен разкош, а тежкият шлейф е тъй дълъг, че домоуправителят Мелвил трябва да го носи почтително на ръце. Бяло вдовишко було се вее от главата чак до земята, изискани стихари и броеници от скъпоценни камъни заместват земните накити, обувки от бял марокен ще направят безшумни стъпките й в очакваната тишина, когато се отправи към ешафода. Саморъчно е избрала кралицата от скрина си кърпичката, с която трябва да бъдат превързани очите й — тънка като паяжина тъкан от най-фина батиста със златни ресни, навярно везани от самата нея. Всяка тока върху нейното облекло е избрана смислено, всяка дреболия като че е нагласена за случая и в предвидливостта си тя се е сетила дори за това, че пред дръвника ще трябва да смъкне тоя черен разкош пред очите на непознати мъже. За тази последна кървава минута Мария Стюарт е облякла кървавочервени долни дрехи и си е приготвила дълги до лактите яркочервени ръкавици, та когато секирата се вреже в нейния врат, цветът на бликащата кръв да не се отличава много от одеянието. Никога една осъдена жена не се е подготвяла по-художествено и достолепно за смъртта.

Към осем часа сутринта на вратата се похлопва. Мария Стюарт не отговаря, тя още коленичи пред иконостаса и чете на глас молитвите за обречени на смърт. Едва след като свършва молебствието, се изправя и вратата бива отворена след повторно почукване. Шерифът влиза с бяла пръчка в ръката — тя скоро ще бъде пречупена — и казва почтително с дълбок поклон: „Madame, лордовете ви очакват и ме изпратиха да ви придружа.“ — „Да вървим“ — отговаря Мария Стюарт. Тя се приготвя.

Сега започва последният неин път. Подкрепяна отдясно и отляво от двама прислужници, тръгва бавно със своите ревматично вдървени нозе. Трояко се е защитила с оръжията на вярата, за да не бъде разколебана от пристъп на страх; около шията си носи златно разпятие, от пояса надолу виси молитвена броеница от скъпоценни камъни, в ръката си държи благочестиво мечовидния край на кръст от слонова кост: светът трябва да види как една кралица умира в католическа вяра, и за католическата вяра. Трябва да се забрави каква вина и глупост тегнат върху нейната младост, а също и това, че я завеждат пред палача като съмишленица на предумишлено убийство: тя иска да изтъкне за вечни времена, че загива като мъченица на католическото дело, жертва за заколение на неговите протестантски врагове.

Само до вратата, така е пресметнато и уговорено, я придружават и подкрепят нейните лични прислужници. Защото не трябва да изглежда, като че ли те са взели участие в ненавистното дело и сами са отвели своята господарка на ешафода. Те ще й помагат и служат само в нейните покои, но няма да бъдат помощници при жестоката й смърт. От вратата до подножието на стълбата трябва да я подкрепят двама подчинени на Еймиъс Поулет: тези, които вземат участие в престъплението и водят една помазана кралица на ешафода, трябва да бъдат изключително врагове, неприятели. Долу, на последното стъпало на стълбата пред входа за голямата зала, където ще стане посичането, е коленичил Андрю Мелвил, нейният домоуправител: на него, като шотландски благородник, е възложена задачата да уведоми сина й след посичането. Кралицата го изправя и го прегръща. Добре дошъл е за нея този верен свидетел, защото неговото присъствие може само да я подкрепи в твърдото държание, което се е заклела да запази. И когато Мелвил казва: „Това ще бъде най-тежката задача в моя живот — да съобщя, че моята обожавана кралица и господарка е мъртва“, тя му отговаря: „Би трябвало по-скоро да се радваш, че стигнах края на своите страдания. Занеси само вестта, че съм умряла вярна на своята религия, истинска католичка, истинска шотландка, истинска принцеса. Нека бог прости на ония, които искаха моя край. И кажи на моя син, че никога не съм извършила нещо, което би могло да му навреди, и никога не съм се отказвала от нашето височайше право.“

След тия думи тя се обръща към графовете Шрузбъри и Кент и ги помолва да бъде разрешено и на жените от нейната свита да присъствуват на посичането й. Граф Кент прави възражения: с плач и писъци жените биха предизвикали смут, а може би и негодувание, ако натопят кърпичките си в кръвта на кралицата. Но Мария Стюарт не допуска да й отнемат последното желание: „Аз давам честна дума — отговаря тя, че те няма да направят нещо подобно и съм сигурна, че вашата кралица не би отказала на друга кралица в последния миг да има подкрепата на жените си. Изключено е тя да е издала такава строга присъда. Дори ако бях от по-долен ранг, тя би ми разрешила това, а аз съм нейна най-близка сродница, аз съм от кръвта на Хенри VII, кралска вдовица на Франция и помазана кралица на Шотландия.“

Двамата графове се съвещават и накрая й разрешават да бъде придружена от четирима прислужници и две жени. Това е достатъчно за Мария Стюарт. Последвана от тази отбрана и предана дружина и от Андрю Мелвил, който носи шлейфа й, тя влиза зад шерифа, Шрузбъри и Кент в голямата зала на замъка Фотърингей.

През цялата нощ в тази зала е имало неспирна работа. Масите и столовете са изнесени, в дъното на залата е издигната платформа, висока шестдесет сантиметра и покрита с черно платно като катафалка. В средата, пред дръвника, обковано също в черен плат, грижливо е приготвено ниско черно столче с черна възглавка — тук ще коленичи кралицата, за да посрещне смъртоносния удар. Отдясно и отляво чака по едно кресло за графовете Шрузбъри и Кент като представители на Елизабет, а до стената стоят вкаменени като статуи, облечени в черно кадифе и с черни маски, две фигури без лица: палачът и неговият помощник. На тая страхотно величава сцена могат да се качат само жертвата и палачите, на другия край на залата пък се тълпят зрителите. Пазена от Поулет и неговите войници, там е издигната преграда, зад която стоят двеста благородници, дошли спешно от околностите, за да видят неповторимото и нечувано досега зрелище — как ще бъде обезглавена една кралица. Освен това отвън, пред заключените врати на замъка, напират стотици и хиляди от простолюдието, примамени от новината: ала достъпът за тях е забранен. Само благородническа кръв има право да гледа как се пролива кралска кръв.

Спокойно влиза Мария Стюарт в залата. Кралица от първата година на своя живот, тя се е научила още от самото начало да се държи по кралски и това висше изкуство не я напуска дори в тоя най-тежък миг. С вдигната глава изкачва тя двете стъпала към ешафода. Така се е изкачила като петнайсетгодишна на френския престол, така се е изкачила по стъпалата на олтара в Реймската катедрала. Така би изкачила и стъпалата към английския престол, ако други звезди бяха грели над нейната съдба. Също тъй смирено и едновременно гордо би коленичила тя редом с един крал на Франция и с един крал на Шотландия, за да получи благослова на свещеника, както сега навежда глава, за да приеме благослова на смъртта. Равнодушно слуша тя, когато секретарят прочита още веднъж смъртната присъда. И чертите на нейното лице показват през това време едно тъй приветливо и почти радостно изражение, че дори Уингфийлд, свиреп неин враг, се вижда принуден да спомене в своя доклад до Сесил, че тя е изслушала произнасянето на смъртната присъда като блага вест.

Обаче още едно тежко изпитание й предстои. Мария Стюарт иска да направи тоя последен час чист и велик: той трябва да лумне над света като огнена факла на вярата, като огромен пламък на католическо мъченичество. Протестантските лордове обаче гледат на всяка цена да попречат последния жест на нейния живот да се разгърне като внушителна изповед на благочестива католичка; ето защо и в последния миг те се мъчат да смалят царствената осанка на Мария Стюарт чрез дребнава заядливост. По краткия си път от своята стая до залата на посичането кралицата се е огледала няколко пъти, за да види дали все пак нейният изповедник не е между присъствуващите, та да може поне чрез един мълчалив знак да получи от него опрощение и благослов. Но напразно. На нейния изповедник не е разрешено да напуска стаята си. Сега обаче, когато тя вече се приготвя да бъде обезглавена без религиозна утеха, неочаквано на ешафода се изправя реформисткият свещеник от Питърбъроу доктор Флетнър; до последната секунда на живота продължава страхотно жестоката борба между две религии, която е смутила младините й и е разрушила съдбата й. Наистина лордовете много добре знаят от нейния трикратен отказ, че вярващата католичка Мария Стюарт ще предпочете да умре без духовна подкрепа, но няма да я приеме от еретически духовник. Но както Мария Стюарт иска пред ешафода да възвеличи своята религия, така и протестантите искат да почетат своята, те също настояват за божието присъствие. Под предлог на нежна загриженост за нейното душевно спасение реформисткият свещеник започва крайно посредствена проповед, която Мария Стюарт, нетърпелива да умре по-бързо, напразно се мъчи да прекъсне. Три-четири пъти моли тя доктор Флетнър да не си прави тоя труд, тъй като тя постоянствува в римокатолическата вяра, за защита на която, благодарение на божията милост, й е отредено да пролее кръвта си. Обаче дребното пасторче не изпитва никакво страхопочитание пред волята на една умираща и е твърде суетно. Той е подготвил старателно своята проповед и се чувствува високо поласкан, че може да я изнесе пред толкова знатни слушатели. Той продължава да дърдори и да дрънка, докато най-сетне Мария Стюарт не намира никакво друго средство срещу това противно проповядване, освен да издигне като оръжие в едната си ръка своето разпятие, в другата молитвеника, да се хвърли на колене и да започне да се моли на глас по латински, за да заглуши с тия благочестиви думи неговия брътвеж. Вместо заедно да издигнат глас към общия бог за спасение на душата на един пожертвуван човек, двете религии се борят една срещу друга на две крачки от ешафода: както винаги ненавистта е по-силна от страхопочитанието към чуждо бедствие. Шрузбъри и Кент, а заедно с тях и мнозинството от събраните тук, се молят на английски, Мария Стюарт и нейните прислужници пък на латински. Едва когато свещеникът най-сетне млъква и отново става тихо, Мария Стюарт също взема думата на английски и се застъпва за засегнатата Христова църква. Тя изказва благодарност за края на своите страдания, изповядва високо, притиснала разпятието до гърдите си, че се уповава да бъде спасена чрез кръвта на Исус Христос, чийто кръст държи в ръце и за когото е готова да пролее кръвта си. Фанатичният граф Кент се опитва още веднъж да смути нейната чиста молитва, като я предупреждава да остави настрана тия „popish trumperies“ — тия „папски измамничества“. Ала обречената на смърт жена е вече твърде далеч от всяка земна разпра. Тя не отговаря нито със звук, нито с поглед, а казва с ясен глас към залата, че от сърце прощава на всички свои врагове, които тъй дълго са жадували за кръвта й, и моли бог да я напъти към истината.

Настава тишина, Мария Стюарт знае какво ще последва сега. Тя целува още веднъж разпятието, прекръства се и казва: „Както твоите ръце, Исусе Христе, са разперени върху тоя кръст, така приеми и мене в тия милосърдни ръце и ми прости всички грехове. Амин.“

Средновековието е жестоко и насилническо, но поради това то не е бездушно. И в някои от своите обичаи е запазило по-дълбоко съзнание за своята безчовечност, отколкото нашата епоха. Всяко посичане, колкото варварско и да е то, е разкривало сред ужаса, макар и само за миг, известно човешко величие; преди палачът да вдигне ръка, за да убие или да изтезава, той трябва да помоли жертвата си да му прости тая постъпка спрямо нейното живо тяло. Така и сега палачът и неговият помощник, скрити под маските си, коленичат пред Мария Стюарт и я молят да им прости за смъртта, която те по принуждение й носят. И Мария Стюарт отговаря: „Прощавам ви от все сърце, защото се надявам, че тази смърт ще сложи край на всички мои страдания.“ Едва след това палачът и неговият помощник стават и започват да се готвят за възложената им работа.

В същото време две жени са започнали да събличат Мария Стюарт; самата тя помага да свалят от шията й огърлицата с божия агнец. Тя прави това с твърда ръка и — както казва пратеникът на нейния враг Сесил — „с такава бързина, както че ли гори от нетърпение да напусне тоя свят“. Когато от плещите й падат черната наметка и тъмната рокля, върху нея светва червеното копринено бельо, а след като прислужниците надяват червените ръкавици върху ръкавите й, тя внезапно, наподобява кървав пламък — величава, незабравима осанка. И сега идва раздялата. Кралицата прегръща своите прислужници и им напомня да не хлипат на глас и да не я оплакват. Едва след това тя коленичи върху възглавката и изговаря на висок глас латинския псалом: „In te, domine, confido, ne cotundar in aeternum“ — „На тебе, господи, се уповавам, че моята казън няма да е вовеки веков“.

Сега вече не остава много да се прави. Трябва само още да положи главата си върху дръвника, който тя обгръща с две ръце като влюбена в своята смърт. До последния момент е запазила Мария Стюарт своето кралско величие. С нито един трепет, с нито една дума не е показала страх. Дъщерята на родовете Стюарт, Тюдор и Гиз се е приготвила достойно за смърт. Но каква полза от всяко човешко достойнство, от заучена или унаследена осанка, когато убийството е обгърнато от такъв ужас! Посичането на жив човек — тук всички книги и сведения лъжат — никога не може да бъде романтично и чисто трогателно. Смъртта под секирата на палача се превръща в потресна страхотия и в отвратителен касаплък. Първият удар на палача е улучил лошо, секирата не се е врязала във врата, а е попаднала тъпо върху тила. Едно хъркане, един стон излиза глухо из устата на мъченицата, но не високо. При втория удар секирата се забива дълбоко във врата и бликва ярка струя кръв. Но едва след третия удар главата се отделя от врата. И още една страхотия: когато палачът понечва да вдигне главата за косите и да я покаже, той хваща само перуката и главата пада. Тя се търкулва като топка за кегли и тропа окървавена по дъсчения под и когато палачът отново я хваща и вдига, присъствуващите виждат — призрачна гледка! — че това е глава на стара жена с побелели остригани коси. За миг ужасът от тоя касаплък вцепенява зрителите, никой не диша и не говори. Най-сетне свещеникът от Питърбъроу се обажда запънато: „Да живее кралицата.“

Странната бяла като тебешир глава гледа с бледи безжизнени очи тия благородници, които, ако заровете бяха паднали иначе, биха били нейни най-предани служители и най-усърдни поданици. Още четвърт час потръпват конвулсивно устните, които жертвата в страха си е прехапала свръхчовешки насилствено, и зъбите тракат. За да се смекчи ужасът на това зрелище, хвърлят тутакси къс черно платно върху трупа и върху медузината глава. И когато сред вцепененото мълчание слугите се навеждат да вдигнат и изнесат тъмния товар, една малка случка разпръсва тръпния ужас. Защото в мига, когато палачите вдигат окървавения труп, за да го пренесат в съседната стая, където трябва да бъде балсамиран, под дрехите се размърдва нещо. Незабелязано от никого, малкото любимо кученце на кралицата се е промъкнало подире й и сякаш в страх за участта й се е притиснало до тялото й. Сега то изскача, залято и мокро от изтеклата кръв. Лае и хапе, джавка и скимти и не иска да напусне трупа. Палачите се мъчат да го отстранят насила. Но то не се оставя да бъде хванато, нито подмамено, а се хвърля яростно срещу непознатите големи черни зверове, които са го наранили тъй палещо с кръвта на неговата любима господарка. По-жарко от всички и по-добре от нейния син и от хиляди други, които са й се клели във вярност, се е борило това малко животно за своята господарка.

Развръзка
1587–1603

Мрачната, продължителна трагедия в гръцката драма винаги е последвана от кратка и дръзка игра на сатири: подобен епилог не липсва и в драмата на Мария Стюарт. Сутринта на 8 февруари е паднала нейната глава, още на другата сутрин цял Лондон е узнал за изпълнението на присъдата. Безгранично ликуване в градовете и селата приветствува тая новина. И ако ушите на владетелката, които иначе чуват тъй добре, изведнъж не бяха заглъхнали, оглушали, то Елизабет би трябвало да се осведоми сега какъв е този празник извън календара, който нейните поданици празнуват тъй шумно. Но тя благоразумно внимава да не пита; все по-пълно се загръща тя в чародейния плащ на своето неведение. Иска да бъде официално уведомена или по-скоро „изненадана“ от посичането на нейната съперница.

Неприятната задача да съобщи на привидно незнаещата кралица за обезглавяването на нейната „dear sister“ се пада на Сесил. Нему съвсем не е весело на душата. От двадесет години насам, при подобни случаи, върху главата на изпитания съветник са се струпвали не малко бури, яростно истински или държавно-политически привидни; и този път спокойният, сериозният човек се въоръжава вътрешно с особено хладнокръвие, преди да прекрачи прага на приемния салон на своята владетелка, за да я уведоми най-сетне официално, че посичането е извършено. Ала безпримерна е сцената, която избухва сега. Как? Дръзнали са да обезглавят Мария Стюарт без нейно знание, без нейна изрична заповед? Невъзможно! Невъобразимо! Тя никога не е имала пред вид една толкова жестока мярка, докато външен враг не е стъпил на английска земя. Нейните съветници са я измамили, предали са я, постъпили са спрямо нея като подлеци. Нейният престиж, нейната чест са омърсени неспасяемо пред целия свят поради това мерзко и коварно дело. Ах, нейната клета, злочеста сестра е станала жертва на окаяна грешка, на долно негодничество! Елизабет хлипа, крещи и тропа с крак като обезумяла. По най-груб начин наругава тя беловласия мъж за това, че той и другите членове на съвета са дръзнали без нейно изрично позволение да приведат в изпълнение подписаната от нея смъртна присъда.

Естествено Сесил и неговите приятели не са се съмнявали нито за миг, че Елизабет публично ще отърси от себе си заплетената от нея „нелегална“ държавна акция като „грешка на по-низша власт“. В съзнание за желаното от нея неподчинение, те са се сплотили, за да свалят с общи усилия „бремето“ на отговорността от кралицата. Те обаче са се надявали, че Елизабет ще си послужи с това извъртане само пред очите на света, a sub rosa, в частната зала за аудиенция, ще им изкаже дори благодарност за бързото премахване на съперницата. Ала Елизабет тъй добре е подготвила вътрешно своя престорен гняв, че същият мимо волята или най-малкото — против волята й — става истински. И това, което се струпва върху сведената към земята глава на Сесил, не е театрална буря, а страхотно разразяване на действителна ярост, ураган от ругатни, порой от хули. Елизабет едва се сдържа да не удари своя най-предан съветник, оскърбява го с такива нечувани думи, че старият човек й предлага оставката си; и действително, като наказание за неговата мнима привързаност за известно време той няма право да се явява в двореца. Едва сега става ясно как ловко, как предвидливо е постъпил Уолсингъм, действителният подбудител, като е предпочел да бъде болен или да се направи на болен през тия решителни дни. Защото целият горещ гняв на кралицата се излива върху неговия заместник, върху злочестия Дейвисън. Той е определен за „козел отпущения“, за демонстрационен обект на Елизабетината невинност. Той е нямал право, кълне го сега Елизабет, да предава смъртната присъда на Сесил и да я носи за слагане на държавния печат. Той е действувал самостоятелно, противно на нейното желание и воля, и с тая нахална прибързаност й е нанесъл неизмерима вреда. По нейна заповед в Звездната зала повдигат публично обвинение срещу неверния, в действителност прекалено верен чиновник; със съдебно решение трябва да бъде установено тържествено пред Европа, че отговорността за посичането на Мария Стюарт пада върху тоя подлец и че Елизабет е била в пълно неведение. Разбира се, същите държавни съветници, които са се клели да си поделят братски отговорността, оставят позорно своя другар на произвола на съдбата, в тая кралска буря. Те бързат само да спасят своите министерски постове и доходите от църковните имоти. Дейвисън, който няма никакъв друг свидетел за поръчението на Елизабет, освен немите стени, бива осъден на десет хиляди фунта глоба, сума, която никога не ще бъде в състояние да плати, и бива хвърлен в тъмница; наистина по-късно тайно му подхвърлят пенсия, но докато е жива Елизабет, той няма право да се явява в двореца, с неговата кариера е свършено, животът му е разбит. Винаги е опасно за царедворци да не разбират тайните желания на своя владетел. Ала още по-съдбоносно става понякога, когато са ги разбрали прекалено добре.

Хубавата приказка за невинността и неведението на Елизабет е стъкмена тъй прекалено дръзко, че не може да бъде сметната за вярна от съвременниците. Има може би само един-единствен човек, който по-късно вярва в тоя фантастичен разказ, и удивително е, че този човек е Елизабет. Защото едно от най-забележителните качества на всички истерични или истерично отсенени натури е не само способността да лъжат поразително добре, но да лъжат и себе си. Онова, което са искали да бъде вярно, става за тях вярно и понякога тяхното свидетелствуване може да бъде най-честната от всички лъжи и поради това най-опасната. Навярно Елизабет сама се чувствува напълно искрена, когато заявява и се кълне на всички страни, че никога не е заповядвала, нито дори е искала посичането на Мария Стюарт. Защото наистина половината воля у нея не е искала това деяние и сега споменът за това постепенно измества участието в коварно и тайно исканото деяние. Нейното яростно избухване при получаване на вестта, която тя всъщност е искала да бъде вярна, но не е искала да я знае, е било предварително репетирано, но заедно с това е — в нейното същество всичко е раздвоено — истински искрен гняв, невъзможност да прости сама на себе си, че е допуснала да бъдат насилени нейните по-чисти инстинкти, истински гняв и към Сесил, че я е вмъкнал в това деяние и все пак не е разбрал че трябва да й спести отговорността. Елизабет се е самоубеждавала и самозалъгвала тъй пламенно в своето самовнушение, че посичането е станало против волята й, та отсега нататък в нейните думи звучи един почти убедителен тон. Действително не изглежда вече като измама, когато приема в жалейно одеяние френския посланик и се кълне, че „нито смъртта на нейния баща, нито смъртта на нейната сестра са засегнали тъй силно сърцето й“, но тя била „клета, слаба, жена, заобиколена от врагове“. Ако онези членове на нейния държавен съвет, които са скроили тая окаяна игра, не бяха й служили тъй дълго, тя би сложила главите им върху дръвника. Била подписала смъртната присъда само за да успокои народа, но била заповядала да бъде действително изпълнена само ако чужда войска нахлуе в Англия.

Тази половинчата истина и половинчата лъжа, че никога не е искала действително посичането на Мария Стюарт, Елизабет поддържа и в писмото, което отправя собственоръчно до Джеймз VI Шотландски. Отново се кълне тя в своята безмерна скръб от „подлата грешка“, станала съвършено против волята й и без нейно съгласие — „without her knowledge and consent“. Тя призовава бога за свидетел, че е „невинна в тая работа“ и че никога не е имала наум да заповяда посичането на Мария Стюарт „she never had thought to put the Queene, your mother, to death“ — макар че нейните съветници й проглушавали ушите с това. И като допуска предварително естественото възражение, че Дейвисън е само подставен виновник, казва гордо, че никаква земна сила не би могла да я накара да стовари върху плещите на друг човек нещо, което тя самата е заповядала.

Джеймз VI обаче няма кой знае какво силно желание да узнае истината, от своя страна той иска сега само едно: да разпръсне подозрението, че не е защитил достатъчно настойчиво живота на своята майка. Разбира се, той не може да каже тутакси „Да!“ и „Амин!“, а също като Елизабет трябва да си даде вид, че е изненадан и възмутен. Ето защо прави един голям жест: заявява тържествено, че подобно деяние не бива да остане неотмъстено. На Елизабетиния пратеник бива забранено да стъпи на шотландска земя и нейното писмо бива получено в пограничния град Беруик от специален куриер: светът трябва да види, че Джеймз VI се зъби свирепо срещу убийците на неговата майка. Но лондонският кабинет отдавна е приготвил един сполучлив прах за леко храносмилане, за да накара намусения син да „преглътне“ мълчаливо вестта за обезглавяването на своята майка. Едновременно с предназначеното „за световната сцена“ писмо на Елизабет, за Единбург заминава още едно, дипломатическо, в което Уолсингъм съобщава на шотландския канцлер, че на Джеймз VI е осигурено правото на наследство върху английския престол и с това тъмната сделка е приключена. Това сладко питие подействува вълшебно на привидно тъй болезнено засегнатия Джеймз VI. И той не казва нито дума повече за отказване от съюза. Нехае, че трупът на майка му продължава да лежи непогребан в един ъгъл на църквата. Не протестира и срещу това, че грубо остава незачетено нейното последно желание да бъде заровена на френска земя. По един магичен начин той изведнъж е убеден в невинността на Елизабет и приема с готовност лъжовната версия за „грешката“. „По този начин вие се очиствате от всякаква вина за оная злощастна случка“ — „ye purge youre self of one unhappy fact“ — пише той на Елизабет и като послушен храненик на английската кралица желае нейното „честно отношение да стане за вечни времена известно на света“. Златният дъжд на обещанията е укротил бързо бурните вълни на неговото недоволство. Пълен мир и сговор царува отсега нататък между сина и жената, която е издала смъртната присъда на неговата майка.

Моралът и политиката вървят по различни пътища. Ето защо едно събитие винаги бива разглеждано върху съвсем различни плоскости в зависимост от това дали го преценяваме от гледище на хуманността или от това на политическата изгода. Погледнато морално, посичането на Мария Стюарт остава едно неизвинимо деяние: противно на всяко международно право в мирно време бива задържана кралицата на съседна страна, тайно бива изплетена примка и по най-подъл начин я пъхат в ръцете й. Ала също така не може да се отрече, че от държавно-политическа гледна точка премахването на Мария Стюарт е било за Англия правилна мярка. Защото в политиката, при прилагането на известна мярка, решава — за жалост! — не правото, а успехът. При посичането на Мария Стюарт пък успехът допълнително оправдава в политически смисъл убийството, защото създава на Англия и нейната кралица не размирици, а мир. Сесил и Уолсингъм са преценили правилно положителното съотношение на силите. Те са знаели, че чуждите държави са безпомощни пред едно действително силно управление и гледат с плахо снизхождение на неговите насилия и дори престъпления. Те са пресметнали добре, че светът няма да позволи да бъде възбунен от това посичане и действително: отмъстителните фанфари във Франция и Шотландия внезапно млъкват. Анри III не скъсва дипломатическите отношения с Англия, както е заплашвал, и още по-малко оттогава, когато се е касаело да бъде спасена живата Мария Стюарт, помисля той да изпрати поне един-единствен войник отвъд Ламанша, за да отмъсти за мъртвата. За всеки случай той заповядва в Нотр Дам да се отслужи тържествена заупокойна, а поетите написват няколко елегични строфи: с това Мария Стюарт престава да съществува за Франция и е забравена. В шотландския парламент се вдига малко шум, Джеймз VI облича жалейни дрехи; скоро обаче той отново язди подарените му от Елизабет коне, отива весело на лов с подарените от Елизабет расови кучета и остава занапред най-удобният съсед, какъвто Англия въобще е имала. Само Филип Бавний Испански се размърдва сега и започва да стяга Армадата. Той е сам и срещу него е щастието на Елизабет, свързано неразривно с нейното величие, като у всички славни владетели. Преди още да влезе в сражение, Армадата се разбива в бурята и с това рухва тъй дълго кроеното нападение на Контрареформацията. Елизабет е победила окончателно, а със смъртта на Мария Стюарт Англия е избягнала най-голямата опасност. Времето на отбраната е минало, сега нейната могъща флота може да плъзне по океаните към всички материци и да ги свърже по един великолепен начин в световна империя. Богатствата растат, едно ново изкуство стига до разцвет през последните години от живота на Елизабет. Никога от кралицата не са се възхищавали повече, никога тя не е била обичана и почитана повече, както след нейното най-грозно дело. Големите държавни сгради всякога са изградени от четвъртитите камъни на суровостта и на неправдата, техните основи всякога са зидани с кръв; в политиката неправдата остава за сметка само на победените и с желязна стъпка историята минава над тях.

Разбира се, едно твърде досадно изпитание на търпението чака сина на Мария Стюарт: не с един скок, както е мечтал, стига той до английския престол, не тъй бързо, както се е надявал, му бива изплатена цената за неговата продажна снизходителност. Той трябва да чака, да чака, да чака, — ужасна мъка за един честолюбец. Петнадесет години, почти толкова, колкото майка му е държана под ключ от Елизабет, трябва да дреме бездейно той в Единбург и да чака, да чака, да чака, докато най-сетне падне скиптърът от изстиналата ръка на старата жена. Сърдито седи той в своите замъци в Шотландия, ходи често на лов, пише трактати върху религиозни и политически въпроси, но неговото главно занимание остава това тъй дълго, пусто и досадно чакане на някакво известие от Лондон. Дълго се бави то. Като че пролятата кръв на съперницата е съживила Елизабет. Тя става все по-крепка, по-уверена, все по-здрава след смъртта на Мария Стюарт. Няма ги сега нейните безсънни нощи, трескавото безпокойство на съвестта, което я е мъчило през месеците и годините на нейната нерешителност, сега е уталожено от неспокойствието, настъпило в нейната страна и в нейния живот. Никое земно същество не ще посмее да й оспорва престола и тази ревнива жена се противопоставя дори на смъртта с една поривиста енергия, дори на нея не отстъпва короната си. Тази упорита и неотстъпчива седемдесетгодишна старица не иска да умре, лута се по цял ден от стая в стая, не я сдържа в леглото, не я сдържа и в стаята. Страхотно и мълчаливо се брани тя, за да не остави някому на земята онова място, за което тъй упорито и безогледно се е борила.

Но най-сетне нейният час все пак идва, най-сетне, след ожесточена борба смъртта поваля неотстъпчивата; дробовете още хъркат, все още бие, наистина все по-уморено, старото опърничаво сърце. Под прозореца един пратеник на нетърпеливия наследник на Шотландия чака с оседлан кон уговорения знак. Защото една придворна дама на Елизабет е обещала в минутата, в която Елизабет изпусне последното си дихание, да хвърли през прозореца един пръстен. Минава доста време, напусто поглежда пратеникът нагоре; старата девствена кралица, която е отблъснала толкова много кандидати, все още не пуска смъртта до тялото си. Най-сетне, на 24 март, прозорецът траква, една женска ръка се подава бързешком навън, пръстенът пада. Куриерът се мята тутакси на коня и препуска в непрекъснат галоп два и половина дни до Единбург — езда, която остава паметна за ония времена. Също тъй буйно е препускал преди тридесет и седем години лорд Мелвил от Единбург за Лондон, за да извести на Елизабет, че Мария Стюарт е дарила живот на един син, както сега пратеникът препуска назад към Единбург, за да извести на тоя син, че смъртта на Елизабет го дарява с още една корона. Защото Джеймз VI Шотландски в тоя час е станал най-сетне крал на Англия, станал е най-сетне Джеймз I. В сина на Мария Стюарт двете корони биват съединени завинаги, злощастната борба на много поколения е свършена. Историята често върви по тъмни и криви пътища, но накрая историческият смисъл бива осъществен, накрая необходимостите изтръгват своето право.

Джеймз I се настанява удобно в двореца Уайтхол, за който неговата майка е бленувала като за свой. Най-сетне се е отървал от паричните грижи и честолюбието му е задоволено; той мисли само за удобства, а не за безсмъртие. Често яхва коня и отива на лов или посещава на драго сърце театъра, за да протежира там някой си Шекспир и неколцина други признати поети — единственото добро, за което и днес можем да го похвалим. Малодушен, мързелив и бездарен, без оная душевна широта, която отличаваше Елизабет, без решителността и пламенността на романтичната си майка, той управлява честно общото наследство на двете враждебни една към друга жени; това, което двете са жадували за себе си с жарко напрежение на душата и на сетивата, е паднало на него, на търпеливо чакащия, без борба в скута. Ала сега, когато Англия и Шотландия са обединени, трябва да бъде забравено, че една шотландска кралица и една английска кралица са разстройвали взаимно живота си с омраза и вражда. Нито едната вече е била неправа, нито другата права, а на двете смъртта е върнала ранга. Ето защо тези, които тъй дълго са стояли изправени една срещу друга могат най-сетне да почиват една до друга. Джеймз I заповядва трупът на неговата майка, който лежи самотен, сякаш низвергнат, в гробището на Питърбъроу, да бъде пренесен с празнично запалени факли в гробницата на английските крале, в Уестминстърското абатство. Изваян от камък, бива поставен образът на Мария Стюарт, изваян от камък е и образът на Елизабет, близо до нейния. Сега старият раздор е уталожен навеки, едната няма вече да оспорва на другата нито правото, нито мястото. И тези, които в живота са се избягвали враждебно и никога не са се погледнали в очите, сега почиват сестрински една до друга, заспали еднакво светия сън на безсмъртието.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.